SHAKSPEARE’S

DRAMATISKA ARBETEN,
ÖFVERSATTA

AF

CARL AUGUST HAGBERG.

FÖRSTA BANDET.

EN MIDSOMMARNATTSDROM.

CORIOLANUS.

HAMLET, PRINS AF DANMARK.

LUND,
TRYCKT PA BOKHANDLAREN C. W. K. GLEERUPS FORLAG
UTI BEILLINGSKA BOKTRYCKERIET,

1861.

EN

MIDSOMMARNATTSDJ{OM.

PERSONER:

THESEUS, hertig af Athen.
EGEUS, Hermias far.
LYSANDER, Hermias älskare.
DEMETRIU
PHILOSTRAT.
QVITTEN, timmerman.
SNUGG, snickare.
BOTTEN, väfvare.
FLOJT, bl åsbälgsflickare.
SNUT kitteiflickare.
MAGERMAN, skräddare.
HIPPOLYTA, Amazonernas drottning, förlofvad med Theseus. HERMIA, Egei dotter, förälskad Lysander.
HELIiNA, förälskad i Demetrius.
OBERON, ELfkonungen.
TITANIA, Elfdrottningen.
PIJCK eller Nisse-god-dräng.
ARTBLO5IMA,
SPINDELVAF, ~B1fvor.
MÅL
SENAPSKORN,~
PYRAMUS,
THISBE,
MUR,
MÅNSKEN,
LEJON
Roller i pjesen som uppföres för Theseus och Hippolyta.

Elfvor, som uppvakta sin konung och drottning. Thesej och Hippolytas svit.

SCENEN dels i Athen dels i skogen utanföre staden.

FORSTA AKTEN. FORSTA SCENEN.
Athen. Ett rum i THESEL palats.
(TIIESEIJS, HIPPOLYTÅ, PIIILOSTRAT och svit uppträda), Thes. Snart kommer, skönaste Hippolyta,
Vår bröllopstimma; fyra glada dagar
En annan måne bringa oss; men ack,
Hur trögt försvinner ej den gamla rn’~nen!
Den stäfjar mitt begär, en stjufmor lik,
Som tär i evighet på stjufsons räntor. H~pp. Snart dyka fyra dar i nätters djup,
Snart drömma fyra nätter tiden bort,

Och då skall månen, som en silfverbåge ~å himlen nyspänd, skåda ned uppå Vår bröllopsqväll.
	The8.	Gå, Phulostrat, och kalla
All ungdom i Athen till lustbarheter;
Vack munterhetens qvicka ande opp,
Och visa svårmod bort till jordafhrder,
Den bleka gästen passar ej vår ståt.
(iPhilostrat går).
Hippolyta, jag friade till dig
Med svärd i hand och vann med våld din kärlek;
Nu gör jag bröllop i en annan ton,
Med prakt och ståt, triumf och gästabud.

(EGEUS, HERMIA, LvSANDER och DEMETRIUS uppträda). Eg. Hell dig, o Theseus, vår store hertig!
fflws. Tack Egeus: hvad nytt har du att säga? Eg. Jag kommer full af harm att föra klagan
Emot mitt barn, min dotter Hermia. —Kom fram, Demetrius! — Mia ädle hertig,
Åt denne man jag lofvat bort min dotter. —Kom fram, Lysander! — Men, min dyre prins,
Den här min dotters hjerta har bedårat.
Du, du, Lysander, verser smög till henne
Och bytte kärleksskänker med mitt barn:
Du sjöng i månsken under hennes fönster
Med hycklarstämma hycklad kärleks visor,
Och stal dig in i hennes fantasi
Med ringar af ditt hår, med bjefs och graunlåt,
Buketter och konfekt och annat strunt,
Som frestar hårdt en oerfaren ungdom:
Så stal med falskhet du min dotters hjerta,
Och bytte bort den lydnad hon mig skyller
1 trotsig envishet. — Min dyre prins,
Om hon ej här inför ers höghet ger
Demetrius sitt ja, så kräfver jag
Urgammal rätt, så sant som hon är min,

Att döma henne sjelf och domen blir:
Att gifta sig med honom eller dö, Ty så är lagens bud i slika fall.
Thes. Nå, Hermia, var klok, mia vackra flicka:
Du bör uti din fader se en Gud;
Han har din skönhet bildat, och mot honom
Du endast är en prägel uti vax,
Som han har stämplat; i hans makt det står
Att skona bilden eller den förderfva.
Demetrius är ju en hygglig karl. Herrn. Så är Lysander ock.
	Thes.	Ja, i sig sjelf.
Men nu då han din fader ej behagar,
Så får du mera tycka om den andre.
Herrn. 0, båge dock min far med mina ögon!
Thes. Ditt tycke måste efter hans sig rätta.
Herrn. Ers höghet, jag besvär er, tillgif mig.
Jag vet ej, af hvad kraft jag djerfhet fått,
Ej heller hur min blygsamhet det höfves,
Att inför er försvara mina tankar;
Men jag besvär ers nåd att säga mig,
Hvad värst kan hända mig, ifall jag vägrar
Att mig förena med Demetrius.
Thes. Att gå till döden, ser du, eller ock
Afsvärja dig för evigt männers sällskap.
Hör nu ditt hjertas röst, mitt vackra barn,
Betänk din ungdom, pröfva väl ditt blod,
Och säg, ifall din faders val du cjslår,
Om du kan härda ut i nunnedrägt,
För evigt spärrad in i dunkelt kloster,
Och sjunga ofruktsam i all din dar
Till kylig mine dina matta hymner.
0, trefaldt salig den som späker blodet
Och går som jungfrupilgrim genom lifvet!
Dock är en plockad ros mer jordiskt säll.
An den som vissnar på sitt jungfrutörne,
Gror, lefver, dör i helgonensamhet.

Herrn. Så vill jag gro, så lefva och så dö,
Förr än jag ger mitt jungfruliga fribref
1 våld åt den, hvars tunga ok min själ
Ej villigt hyllar som sin herrskare. Thes. Tag dig betänketid till nästa ny,
Den dag som åt min älskade och ulig
Besegla skall det eviga förbundet:
På denna dag bered dig till att dö,
För det du varit tredsk emot din fader,
Dö eller gifva vid Dianas altar
För evigt ensamhets och kyskhets löfte,
Så framt du ej Demetrius tar till man. Dern. Lyd, hulda Hermia; Lysander, uppgif
Ditt tomma anspråk för min starka rätt. Lys. Demetrius, dn har ju fadrens kärlek:
Låt mig få hennes; gift dig du med honom. Eg. Rätt sagdt, du smädare, han har min kärlek;
Hvad mitt är skall min kärlek honom gifva, Och hon är min, och all min rätt till henne Afstår jag till Demetrius.
	Lys.	Min prins,
Till härkomst är jag lika god sOIR han
Och lika rik, ja rikare i kärlek;
Min lycka står i allo lika högt,
Om icke högre än Demetrii.
Och, hvad som gäller mer än detta allt, —Jag älskad är af sköna Hermia.
Hvi skulle icke jag stå på min rätt?
Demetrius — jag svär det vid hans hufvud —Till Nedars dotter Helena har giljat
Och vunnit hennes själ; den stackars flickan
Nu svärmar, svärmar i afguderi

För denna flygtiga och falska mannen.
Thes. Jag tillstår, att jag detta hört samt tänkt Att deroni tala med Demetrins;
Men, öfverhopad utaf göromål, Jag glömde bort det. Kom, Demetrius,

Kom, Egeus, J skolen följa mig,
Jag enskildt något har att säga er.
Du sköna Hermia, bered dig på
Att efter fadersvilja lämpa nycker:
Ty annars döms du utaf lagarna,
Dem vi i ingen måtto kunna ändra,
Till döden eller till ett nunnelöfte. —Kom, min Hippolyta, kom, älskade!
Demetrius och Egeus, följen mig!
Jag uppdrag har för er angående
Vår bröllopsfest, samt något att förtälja,
Som på det närmaste er sjelfva rör.
Eg. Pligtskyldigt och med fröjd vi följa er.
(TIsESEUS, HIPPOLYTA, EGEUS, DEMETRIUS och sviten gå).
Lys. Min älskade, hvi är din kind så blek? Hur kunna rosor der så hastigt vissna?
Herrn. Kanske i brist på regn; ack, nog jag kunde Med mina ögons skurar vattna dem.
Lys. Ve mig! så vidt jag nånsin läst i böcker, Och nånsin hört i sagor eller häfder, Rann aldrig trogen kärleksbölja lugnt; Ty än det var en olikhet i börd —Herrn. 0 ve, den höge kopplas vid den låge!
Lys. An ville åldren icke riktigt passa —Herrn. 0 qval, för gammal giftas med för ung!
Lys. An allt berodde utaf fränders val.
Herrn. 0 helvete!
Att välja älskare med andras ögon!
Lys. Och var det också sympati i valet,
Kom krig och död och sjukdom stormande,
Och kärleksfröjd svann hän liksom ett ljud,
Tunn som en skugga, flygtig som en dröm,
Snabb som i kolsvart natt en ljungeldsstråle,
Som i en blink utvecklar jord och himmel,
Och förr än menskan hinner säga — se!
Uppslukas den af djupa mörkrets käftar;
Så grumlas bort hvad klart är här i verlden.

Herrn. Om såleds trogen kärlek jemt blef störd,
Så står det väl som lag i ödets bok.
Låt derför oss vår pröfning tåligt bära,
Emedan dagligt qval hör kärlek till,
Så visst som tårar, suckar, drömmar, böner
Jemt gå den arma lidelsen i spåren.
Lys. Ett godt beslut; men hör mig, Hermia!
Jag har en gammal faster, som är enka;
Hon är förmögen och har inga barn.
Sju mil ifrån Athen är hennes boning,
Och hon mig älskar som sin egen son.
Der, hulda Hermia, jag äktar dig;
Till denna ort ej hårda lagar kunna
Förfölja oss: om nu du älskar mig,
Smyg från din faders hem i morgon qväll
Och uti skogen, knappt en mil från staden,
Der jag en gång med Helena dig mötte
En morgon arla uti festlig Maj,
Der vill jag vänta på dig.
	Herrn. .	Min Lysander!
Jag svär dig vid Cupidos bästa båge,
Och vid hans bästa pil med gyldne udden,
Vid kärleksdufvors oskuldsfulla tro;
Vid allt som knyter själ vid själ i ro;
Och vid den eld, som brände Dido ned,
När falsk ~neas sågs på segelled;
Vid alla band, som nånsin män ha kränkt,
Till antal fler, än qvinna nånsin tänkt: —På samma plats, som da har anvist mig,
Jag troget skall i morgon möta dig.
Lys. Håll ord, du hulda! — Helena der kommer.

(HELENA kornrneQ
Herrn. Hell, sköna Helena! Hvarthän min vän? Hel. Skön, säger du? tag detta skön igen!
Demetrius dig älskar, sälla sköna;
Din blick ha as stjerna är, han ej kan röna

	EN MIDSOMMAItNATTSDRöM. 1, l.	7

En melodi så ljuf som den, som far
Med balsamdoft från dina läppars par,
Mer rik på klang än lärkan i sin sommar,
När hvete grönskar och när hagtorn blommar.
En sjukdom smittar: o, om så det vore
Med ditt behag, jag dig i famnen fore!
Min blick af din då skulle smittad bli,
Min tunga af din tungas melodi.
Var verlden min, jag skänkte den åt dig,
Och blott behöll Demetrius för mig.
0, lär mig hur du blickar och hvad makt
Har så Demetrius i bojor lagt!
Herrn. När strängt jag blickar, tjusas han dessmer.
Hel. 0, kunde så jag tjusa, då jag ler!
Herrn. Jag bannar honom; han är kär ändå.
Hel. 0, kunde mina böner verka så!
Herrn. Ju mer jag hatar, ~uer han följer mig.
Hel. Ju mer jag älskar, mer han hatar mig.
Herrn. Mitt fel ej är att han beter sig så.
Hel. Din skönhets blott; låt mig det felet få!
Herrn. Var lugn, han skall mitt aulet mer ej skåda;
Jag och Lysander flykta hädan båda;
Athen, den tid jag ej Lysauder såg,
Ett paradis för mina ögon låg;
Men bör en älsklings fägring aktas stort,
Om den till helTete min himmel gjort?
Lys. Må dig vår plan nu blifva äppenbar:
När Phoebes kind så skär och silfverklar
Härnäst sig speglar uti daggen, serla.
Då hvarje grässtrå bär en fuktig perla,
En tid då kärlek höljs i dimman väl, —Ett lyckligt par utur Athen sig stjäl.
Herrn. Och i den skog, der ofta du och jag
Uppå violers bädd med ljuft behag
Uttömde våra hjertan för hvarandra,
Der skall Lysander jag till mötes vaul ra.
Vi	vända bort ifrån Athen vår blick

Till nya vänner, nya ödens skick.
Farväl, min syster! bed för oss en bön,
Och vinn Demetrius till älskogslön! —Håll ord, Lysander! nästa midnatt först
Ett kärligt öga släcka får sin törst.
(HERMIA går).

Lys. Ja, Hermia! — Nu, Helena, farväl! Som han dig vunnit, vinn din älsklings själ!
(LvSANDER går).

Hel. Hur nyckfullt lyckan delat mellan tvenne!
Fullt ut så skön man anser mig som henne,
Dock rör det ej Demetrius; hvad mer?
Han vill ej se hvad hela verlden ser.
Han tjusad är af Hermia och svärmar,
Och jag, af honom tjusad, honom härmar.
Hvad lågt och armt och utan värde är
Snart kärlek både form ocIP glans beskär.
Ty kärlek ser med sina känslors svindel,
Och derför målas Amor af med bindel;
Han flaxar, utan vett i någonting,
Blind och bevingad oförsynt ikring;
Och derför kallas kärleken ett barn,
Med val och qval den går i svekets garn.
Som yra pojkar svära falskt i lek,
Så pojken Kärlek sinnar jemt på svek;
Ty förr’n Demetrius blef Hermias slaf,
Så tätt som hagel han mig trohet gaf,
Men Hermias strålblick smälte genast neder
De många hagelskurarna af eder.
Ej vill jag Hermias flykt för honom dölja,
Han skall i skogen hennes stigar följa.
För detta ärende, som nu jag går,
En dyrköpt tack jag till belöning får.
Dock blir min mödas rika lön att se
Min älskling dit och dädan sig bege.

ANDRA SCENEN.
En bondstuga.
(SNUGG, BOTTEN, FLöJT, SNUT, QvITTEN och MAGERMÅN
upptrdda).
Qvit. A’ alla våra kompaner här nu?
Bot. Det vore bäst, om ni ropade opp dem allesamman, man för man, efter listan.
Qvit. Här är listan på hvar mans namn, som i hela Athen anses kapabel att agera i vårt mellanspel inför hertigen och hertiginnan på deras bröllopsdag, om qvällen.
Bot. Kära Petter Qvitten, säg oss först hvad stycket handlar om; läs sedan upp namnen på aktörerna och kom så till saken.
Qvit. För tusan, vårt skådespel är en högst ömkelig komedi och högst erbarmelig ändalykt på Pyramus och Thisbe.
Bot. Ett dugtigt stycke arbete, det försäkrar jag er, och lustigt se’n. — Kära Petter Qvitten, ropa nu opp aktörerna eft~r listan. — Skingra er, mästare!
Qvit. Svara allt efter som jag ropar opp. Niklas Botten, väfvaren!
Bot. Här! säg hvad roll jag har, och gå sedan vidare.
Qvit. Ni, Nihlas Botten, är uppskrifven för Pyramus.
Bot. Hvad är Pyramus för en karl? En älskare eller en tyrann?
Qvit. En älskare, som på honett vis mördar sig sjelf af kärlek.
Bot. Det der kommer att kosta åtskilliga tårar, det, om det ageras bra; om jag kommer att göra’t, så få åskådarne hålla tummen på ögat på sina ögon; jag skall uppväcka storm; jag skall lamentera, så att det skall heta snyt ut. Nu till de öfriga; — men egentligen är det mest i mitt humör att spela tyrann; jag skulle kunna spela en Herkeles rasande bra, eller någon annan roll, i hvilken man rifs och bits utaf sjelfva knäfveln.
Stenklippors ras
Med dunderbas

lo
EN i~IIDSOMMAItNXTTSDROM. 1, 2.
Slår bums i kras En fängselport;
Och Phibbus’ glans
1 strålars krans
Kör stolt i dans Med smått och stort.
Det der var sublimt, det. Ropa nu opp de öfriga aktörerna. — Det der var en Herkelespoesi, en tyrannpoesi; en älskare är mera sentimentalisk.
Qvit. Frans Flöjt, blåsbälgsflickaren!
Fl. Här, Petter Qvitten.
Qvit. Ni får ta Thisbe på er.
Fl. Hvad är Thisbe för en karl? Ar det en vandrande riddare?
Qvit. Det är den fröken, som Pyramus skall älska.
Fl. Nej, för tusan; låt mig iute spela fruntimmer: jag börjar på att få skägg.
Qvit. Det betyder ingenting; ni skall spela med mask och ni kan tala så fint som ni vill.
Bot. Om jag får skyla mitt ansigte, så låt mig få spela Thisbe också; jag skall tala med en så kolossalt fin röst:
“Thisne, Thisne! — Ack Pyramus, min söta vän: din Thisbe söt och fröken söt !“
Qvit. Nej, nej; ni skall spela Pyramus, och ni, Flöjt, Thisbe.
Bot. Godt, vidare!
Qvit. Robert Magerman, skräddaren!
Mag. Här, Petter Qvitten.
Qvit. Robert Magerman, da skall spela Thisbes mor. —Thomas Snut, kitteliickaren!
Snut. Här, Petter Qvitten.
Qvit. Ni, Pyramus’ far; jag sjelf Thisbes far Snugg, snickaren! ni lejonets roll. — Och så skulle jag vilja tro, att komedien är komplett.
Snugg. Har ni lejonets roll utskrifven? Jag ber er, om den det är, så ge mig den; jag har så svårt att lära mig utantill.

Qvit. Ni kan extemporera; ni har intet annat att göra än ryta.
Bot. Låt mig få spela lejonet också; jag skall ryta, så att det skall göra en menniska godt ända in i själen att höra på; jag skall ryta, så att hertigen skaW säga “da capo! ryt om igen!”
Qvit. Men om ni ryter allt för ohyggligt, så kunde ni skrämma hertiginnan och damerna till att skrika, och det behöfs icke mer för att få oss alla i galgen.
Alla. Ja, då blef vi hängda hvar eviga käft.
Bot. Ja, det medger jag, god’ vänner; om ni skulle skrämma damerna från vettet, så skulle de visst icke ha bättre vett än att hänga oss; men jag skall aggravera min röst, så att jag skall ryta så finurligt som en turturdufva; jag skall ryta som en riktig näktergal.
Qvit. Ni kan icke spela någon amfuan roll än Pyramus, ty Pyramus är fager under ögonen, en så hygglig karl som man nånsin vill se på en sommardag, en älskvärd, fin kavaljer; derföre måste ni abslut spela Pyramus.
Bot. Godt, jag åtager mig det. Hvad för sorts skägg tror ni skulle kläda mig bäst i den rolleu?
Qvit. Det kan just göra detsamma.
Bot. Jag skall spela antingen med det halmfärgade skägget, eller det orangegula skägget, eller det karmosinröda skägget, eller med ett skägg så gult som franska kronan.
Qvit. De der franska kronorna bruka göra folk fintskalliga, och i sådant fall finge ni spela utaf glatta hin. —Mästare, här ä’ edra roller; och jag får anhålla, uppmana och anropa er om att lära dem utantill till i morgon qväll och möta mig i slottsparken, en mil utom staden, i mån-skenet; — der kan vi spela öfver. Ty om vi stämma möte staden, få vi knäfveln och icke vara i fred, och saken kom-mer ut. Emellertid vill jag göra en förteckning på de mobiher, som kunna behöfvas i pjesen. Jag ber er, passa riktigt på.
Bot. Det skall vi göra; och der kan vi spela öfver riktigt obsceniskt och morskt. Spara icke på besväret! Läs bra öfver! — Farväl!

Qvit. Vi mötas vid hertigens ek.
Bot. Rätt så! — Nu må det bära eller brista.
(Alla gå).
ANDRA ACTEN. FORSTA SCENEN.
En skog nära Athen.
(En Elfva kornnier in från den ena sidan och PUCK från
den andra).
iPucic. Hollab, da ande! säg hvart gäller färden? Elfv. Ofver dal, öfver fjell,
Genom skummande vågor,
Ofver törnbevext häll,
Genom forsar och lågor
Går jag lätt på luftig fot
Snabbare än månens klot.
För Elfvors drottning på grön äng
1 daggigt gräs jag gör min sväng.
Guldvifvor äro hennes tärnor
1 guldrock stänkt med purpurstjernor,
Och hvarje stänk är en rubin,
Som doftar som ett ljufligt vin,
En skänk af hulda feers tropp.
Dnggdroppar här jag går och letar opp,
Och hänger se’n — du ser jag har att göra —En perla uti livar guldvifvas öra.
Farväl, du andars grobian! Hitåt
Elfdrottningen snart kommer i sin ståt.
Pucic. Elfkungen vill i natt här hålla hof;
Att nalkas hit har ej hans drottning hof,
Ty Oberon är vred och kan ej lida,
Att hon som page behåller vid ~sin sida
En fager byting, son till Inderkungen;
Så skön var ingen som den söta ungen,
Och svartsjuk Oberon vill gossen ha
På jagt i skog och mark att med sig dra.
Men hon på trots sin fagra pilt behåller.

Strör blommor i hans hår med kärligt joller.
Nu mötas de ej mer, när fogel qvittrar,
Och stjernans blick i klara källan glittrar,
Men kifvas jemt: — och alla elfvor rädda
1 nötskal krypa in och der sig bädda.
Elfv. Om jag ej på din skapnad vilse tar,
Du är den tomtbiss, som man kallat har
Nisse god dräng, och som med trollskt besvär
För flickorna i byn en buse är.
Du skummar mjölk, du puts i kärnan gör;
När matmor kärnar, får hon aldrig smör.
Du bor i qvarnar; bakar man och brygger,
Så stjäl du alltid jästen bort, du stygger.
Du leder vandrarn vill i niörkan natt,
Och, när han harmas, hörs ditt gälla skratt,
Men den som ger dig helgdagsgröt och smek,
Hans arbet gör du, allt går som en lek.
Ar det ej du?
	Puck.	Fullkomligt rätt; jag är
Det rå, som håller nattlig skämtan här.
Och Oberon åt mina konster ler,
När hingsten från sin hafra sig beger,
För det jag gnäggat som ett brunstigt sto.
An tar jag i en mutters stop mitt bo,
1 skepnad af ett äpple, stekt och trindt;
När hon vill smutta, hoppar jag gesvindt
Mot hennes läpp, och gumman ölet spiller.
An, skapad som en stol, jag sätter giller
För gamla farmor, när hon vill predika;
Jag sviker hennes gump, hon böxjar skrika:
Aj jemini! — men hostan sätter stopp,
Och hela stugan slår ett gapskratt opp;
Man frustar, kiknar, svärjer på att ej
Man nånsin sett ett sådant hi och hej. —Gif rum, du alf här kommer Oberon.
Elfv. Och här min fru; o giuge han härfrån!

ANDRA SCENEN.
(OnERON med sitt följe kommer från den ena sidan ock Ti

TANIA med sitt från den andra).
Ober. Titania!
Du här i månens sken, da trotsiga?
Tit. Svartsjuke Oberon! Försvinnen, elfvor! Jag har hans sällskap och hans säng försvurit.
Ober. Förmätna, håll! Ar icke jag din man? Tit. Då är väl jag din hustru; men jag vet,
Hur länge du från feers land dig stulit
Och sutit, som en Damon, hela dagen
Och spelt på pipa utaf halm och kuttrat
För kärlig Phillis; — säg, hvi kommer du
Från Indiens de fjerran berg i dag,
Om ej för det att stolta Amazonen,
Din krigarmö, den högtuppskörtade,
Skall gifta sig med Theseus? Da kommer
Att deras bädd beskära fröjd och lycka. Ober. 0 blygs du ej, Titania, att så
Min vänskap för Hippolyta förtyda,
Då sjelf du vet, att Theseus du älskar!
Har du ej honom ryckt i stjernklar natt
Från Perigenia, hans sköna byte,
Och narrat honom att slå upp med ~gle,
Med Ariadne och Antiopa?
Tit. Ack, allt det der svartsjukan smidt ihop!
Och aldrig, sedan sist midsommar grydde,
På fjell och äng, i skog och dal vi möttes
Vid källans kiselbrädd, vid säfrik bäck,
Vid hafvets strand, den vågombrusade,
Att dansa ringdans efter stormens hvissling,
Förr’n med ditt kif du störde lekens ro;
Och derför har ju vinden, som förgäfves
För oss har spelat, liksom för att hämnas,
Ur hafvet sugit smittsam dimma opp,
Som, fallande på marken ned, har gjort

	EN MIDSOMMARNATTSDROM. II, 2.	15

Hvarenda stackars bäck så öfvermodig,
Att den har svämmat öfver sina bräddar;
Och derför oxen fåfängt oket dragit,
Och bonden svettats fåfängt; gröna kornet
Har ruttnat, förr’n dess ungdom fått ett skägg.
Tomt stallet står på de fördränkta ängar,
Och kråkor hacka på de sju]a fåren.
Af gyttja kägelbanan uppfylld är;
De sköna labyrinter i det gröna
Ej kunna skönjas mer; der fns ej väg.
Ej menskors barn mer njuta vinterns fröjder,
Och natten gläds ej mer af sång och jubel.
Derför har månen, floders herrskarinna,
Af vrede bleknad, genomfuktat luften,
Och alstrat gikt och fluss till öfverflöd.
Ja, årets tider utaf denna oro
Förvandling lidit; silfverhårig frost
1 purpurrosens friska sköte faller,
Och gamle Bore bär kring isig panna
En doftrik krans af ljufva sommarknoppar
Liksom på spe: vår, sommar, bördig höst
Och bister vinter bytit drägter om,
Och häpen verld ej känner åtskils mer
På deras frukt den ena från den andra.
Och hela detta yngel utaf plågor
Ar frukten utaf vår oenighet;
Vi	aflat dem och födt dem fram till verlden. Ober. Ställ allt till rätta då! det kan du göra.
Titania, din Oberon du trotsar!
Jag blott begär de~ lilla bytingen
Till väpnare åt mig.
	Tit.	Slå dig till ro!.
För feers land jag ej den gossen sålde;
Hans moder var uti min orden invigd.
Hon har i kryddberusad indisk luft
Mång qväll med prat fördrifvit vid min sida.
Vi	suto på Neptuni gula sand

Och sågo habdelsskeppens gång på floden,
Och logo då vi märkte seglen svälla
Och trinda bli till slut af kärlig vind.
Då vaggade hon smått ikring på stranden —Den tiden gick hon med min lilla junker —Liksom ett skepp och seglade på landet
Att hemta mig leksaker, kom tillbaka
Som från en resa, rik på skatter, åter.
Hon dödlig var och dog, då gossen föddes;
För hennes skull jag gossen fostrar opp,
För hennes skull jag vill ej gossen släppa.
Ober. Hur länge dröjer du i denna lund? Tit. Kanske tills efter Thesei bröllopsdag;
Om snällt du vill i våra ringar dansa
Och se vår månskensfröjd, så följ oss åt!
Vill	du det ej, så undvik mig, och jag
Skall icke heller mer dig gå i vägen.
Ober. Om du mig gossen ger, så går jag med. Tit. Ej för ditt kungarike. — Elfvor, bort!
Om här jag stannar, grälas innan kort.
(TUrANIA går med sitt föUe~.
Ober. Godt, gå din väg! Da slipper ej ur skogen,
Förr’n jag har tuktat dig för denna skymf. —Min snälla Puck, kom hit! Du mins väl än,
Hur jag en gång på klippan satt vid hafvet
Och hörde hafsfrun på delfinens rygg
Så ljufva Isarmonier andas ut,
Att vildsint haf blef spakt vid hennes sång,
Och yra stjernor tuinlade ur banan,
Att lyss till hafsfruns toner?
	Puck.	Ja, det mins jag.
Ober. På samma gång såg jag — hvad du ej kunde —Cupido flyga uti fullt gevär
Emellan jorden och den kalla månen;
Skarpt måttande uppå en skön Vestal,
Som thronade i vestern, sköt han af
Sin kärlekspil från bågen så behändigt,

	EN MIDSoMMAaNATTSDRöM. II, 2.	17

Som skulle hundratusen hjertan klyfvas;
Dock såg jag ung Cupidos heta brandpiL
1 fuktig månes kyska strålar släckas,
Och stilla gick dell kungliga prestinnan
Jungfruligt tankfull, kärleksfri sin väg.
Dock gaf jag akt på pilen, hvar den föll;
1 vestern föll den på en liten blomma,
Mjölkhvit förut, af kärleks sår nu purprad,
Af flickor kallad “kärleks tidsfördrif.”
Gå., plocka den! du sett den örten förr;
Om saften dryps på slumrens ögonlock,
Bli både man och qvinna älskogsyra
Uti det första kreatur de möta;
Gå., plocka denna ört och kom igen,
Förr’n Leviathan simmat har en mil.
Pucic. Jag slår en gördel rundt kring hela jorden På fyrtio minuter.
(PUCK går).
	Ober.	Får jag saften,
Så smyger jag mig på Titania
Och dryper den i hennes lyckta öga.
Hvad helst hon skådar först, när hon blir vaken,
En björn, ett lejon, oxe eller varg,
Markatta eller otäck babian,
Hon skall bli kär i den af all sin själ.
Och förr’n jag denna trolldom löser opp, —Det kan jag göra med en annan ört —Skall hon åt mig sin page till ägo gifva.
Dock, tyst, hvem kommer? — Jag osynlig är
Och vill en stund på deras samtal lyss.

(DEMETRIuS och HELENA uppträda).

Dem. Jag kan ej älska dig: förfölj mig ej!
Hvar är Lysander och skön Hermia?
Jag honom mörda vill; hon mördar mig.
Du sade, att de flyktat hit till skogen;
Nu rasar jag bland skog och klippors ras,

För det jag ej kan råka Hermia. Gå nu din väg och följ mig icke längre!
Hel. Du drar mig hit, hårdhjertade magnet! Dock är jag icke simpelt jern; mitt hjerta Som stål är troget: mist din dragningskraft, Och jag skall mista kraften att dig följa.
Dem. Har jag dig lockat? Har jag smickrat dig? Har jag ej öppet sagt dig, att jag hvarken Dig älskar eller nånsin kan dig älska?
Hel. Och just fördenskull älskar jag dess mer.
Jag är din lilla hund, Demetrius;
Ju mer du slår, dess, mer din hand jag slickar.
Bemöt mig som din hund; slå, sparka mig,
Föra.kta, glöm mig, ack, men gif mig lof
Ovärdig som jag är, att följa dig.
Kan sämre plats jag tigga i diu kärlek, —En plats som dock för mig så dyrbar är —An att af dig behandlas som en hund!
Dem. Uppreta icke afskyn i min själ,
Ty	jag blir sjuk, om blott jag ser på dig. Hel. Och jag är sjuk, om ej jag ser på dlg. Dem. För mycket du din blygsamhet förnärmar,
Då dn från staden flyr och lemnar dig
1 händer på en man, som ej dig älskar,
Och så åt nattens alla frestelser
Och vilda skogens oråd anförtror
Ditt jungfruliga värdes rikedom.
Hel. Din dygd, Demetrius, är mitt försvar.
Det är ej natt, då jag ditt anlet skådar,
Och derför går jag ej i mörker nu.
Ej heller saknar skogen verldars sällskap,
Ty du för Helena är hela veriden.
Hur kan man säga väl, att jag är ensam,
Då hela verlden skådar här på mig?
Dem. Jag springer från dig, gömmer mig i snåren Och lemnar dig åt vilda djurens nåd.
Hel. Det vildaste är ej så grymt som du.

Spring, om du vill! och fablen blir förvandlad:
Apollo flyr och Daphne jagar honom.
En dufva jägtar gripen, milda hinden
Sig störtar efter tigern; fåfäng möda,
När svaghet jagar, och när styrka flyr! Dem. Jag svarar dig ej mera; låt mig gå!
Men följer du, så kan du vara säker,
Att något ondt jag gör dig här i skogen. Hel. Ack, uti tempel, uti stad och land
Du gör mig ondt. 0 fy, Demetrius!
Din förolämpuing kränker djupt mitt kön.
Som män vi ej för kärlek kunna strida;
Tills mannen friar, qvinnan måste bida.
Jag följer; helvetet min himmel blifver,
Om blott din kära hand mig dö den gifver.
(DESWTRIUS och HELENA gå).
Ober. Farväl, du nymf! Förr’n han ur skogen går, Skall du för honom fly, han följa dina spår. —(PUCK kommer tillbaka).
Hvar har du blomman? Vandrare, välkommen! Puck. Der är hon, se!
	Ober.	Jag ber dig, gif mig den.
Jag vet en bädd, der timjan står i for,
Och nickande viol bland liljor gror,
Der kaprifolium sitt svala loft
Slår upp bland rosors och jasminers doft.
Der sof Titania mång nattlig stund,
På blommor vaggad in, sin ljufva blund.
Der kryper orm ur emaljeradt skinn
Så vidt, att lätt en elfva kryper in.
En droppa blott af denna örtens syra
Skall gifva henne fantasier yra.
Tag samma ört och gif dig in i skogen;
En skön athenisk flicka, öm och trogen,
Jag sett der af sin älskling hånad gå.
Smörj du hans ögonlock, nien laga så,
Att hon den första blir, som han får se;

Klädd är den mannen som athenare.
Smörj med besked, ty brinna måste han
För henne mer, än hon för honom brann.
Var här igen, förr’n tuppen galit har.
Puck. Din tjenare, min kung, ej mödan spar. (OnERON och PUCK gå).

TREDJE SCENEN.
En annan trakt af skogen.

(TITANIA kommer med sitt följe,>.
Tit. Nu, elfvor, hit till ringdans och till sång,
Och sedan bort på eviga minuten!
En flock att döda mask i rosenknoppar,
En ann att föra krig mot flädermöss,
Och göra sig af deras lädervingar
Kapprockar små; en tredje flock sig ruste
Att jaga bort skrikhalsen uf, som glor
På mina fagra andar nattetid.
Nu vyssa mig till sömns och ila sedan
Uti ert kall och lemna mig i ro!

Sång.
1 Elfv. Spräcklig orm och ödla grå,
Bort med er och ner i bo!
Piggsvin, tassa icke så!
Schas! du stör vår drottnings ro. Alla. Näktergal, af toner full,
Sjung med oss ditt vyssalull;
Lulla lulla vyssalull; lulla lulla vyssalull;
Bort med groll och bort med troll
Från vår drottnings skära hull!
Nu god natt och vyssalull.
2 Elfv. Spindel, du med långa ben,
Spinn ditt garn i annan vrå;
Bort, tordyfvel, var ej sen!
Mask och snigel likaså.

Alla. Näktergal, af toner full,
Sjung med oss ditt vyssalull;
Lulla lulla vyssalull; lula lulla vyssalull!
Bort med groll och bort med troll
Från vår drottnings skära hull!
Nu god natt och vyssalull.
1 fJlfv. Godt! nu får ni andra gå,
En skall qvar som skildtvakt stå.
(JFilfvorna gå. TITANIA somnar,).
(ORERON upptrdder).
Ober. (Till TITANIA, under det han utpressar blomman öfver hennes ögonlock).
Den som först du skådar här,
Han skall bli din hjertanskär,
Plåga dig med ömt besvär:
Tiger, skogsbjörn eller katt,
Galt, med raggig borst besatt, —Hvad som helst du ser i natt,
När du vaknar, blir din skatt,
	 Fick da än den värsta fatt.	(OnERON går).
(LYSANDER och HERMIA uppträda,).
Lys. Du tröttnat upp att gå i denna skog; Jag tillstår fritt, att jag ej hittar här;
Vi	gå till hvila, vi ha vandrat nog,
Och bida på att sol oss tröst beskär.
Herm. Ack, min Lysander, sök en bädd åt dig! På denna kulle vill jag hvila mig.
Lys. Oss samma torfva skall beskära ro; En själ, en säng, två hjertan och en tro
Herm. Ack nej, Lysander! Om du har mig kär, Gå längre bort och lägg dig ej så när.
Lys. Hör oskuids röst, som ren ur hjertat går;
Hvad kärlek talar kärlek bäst förstår.
Min mening var, att här i kärleksilamman
Två hjertan till ett hjerta runnit samman:
Två bröst i samma ed ha funnit ro,

Se der två lijertan och en enda tro.
Ifrån din sida, ack, förskjut ej mig!
Så jag mig närmar, ej förnärmar dig.
Herm. Lysander vet att fintligt reda sig.
Sjelf öfver mig jag skulle mig beskärma,
Om jag dig trodde kunna mig förnärma.
Men, älskade, gif efter, jag dig ber.
Aflägsna dig och lägg dig stilla ner
Så långt från mig som från en mö, min vän,
Det passar sig för dygdig ungersven.
God natt, min ljufva vän! Da kärlek, blif
Hos honom troget som hans hulda lif!
Lys. Jag säger amen till din bön, min mö; Förr dör jag, än min redlighet skall dö.
Må sömnen all sin ro och frid dig gifva!
Herm. Och hälften af din önskan önskarns blifva!
(LTSANDER och HERMIA sofva,).
(PUCK kommer,).
Puck. Genom skogen har jag gått,
Men ej rätt på mannen fått,
På hvars öga örtens saft
Skulle pröfva magisk kraft.
Natt och tystnad! hvem är der?

Han athenisk klädnad bär;
Det är han, som Oberon sagt
Hafva vist sin mö förakt;
Och nu sofver flickan godt
Uti gräs af (laggen vått.
Stackars barn! hon törs ej här
Komma denne besten när.
Tölp! jag på ditt öga droppar
Trolldomsmakt ur blomsterknoppar.
(Under det han utpressar saften öfver hans ögon,)
Då du vaknar, kärleksifver
Ingen ro dig mera gifver.
Vakna nu! jag går härfrån,
Ty jag skall till Oberon.

(DEIWETRWs och HELENA komma inspringande,). Hel. Stå still, du hulde mördare, stå still!
Dem. Gå du din väg, det råder jag dig till.
Hel. 1 mörkret vill du lemna mig? 0 nej!
Dem. Du plågar mig; ditt sällskap tål jag ej.
(DEMETRIUS går,>.
Hel. 0, hur jag flämtar utaf denna jagt!
Ju mer jag beder, mer mig skänks förakt;
Du sälla Hermia, hvarhelst dii ligger,
Ditt klara öga ej om miskund tiggér.
Hur fick det glans? 1 tårars salta haf?
Ack nej! det badet mig ej skönhet gaf.
Nej, nej, jag är ju som en björn så ful,
Får vilddjur se mig, söker det ett skjul.
Ej under då att mig min älskling flyr,
Han för min åsyn som för vilddjur skyr.
Hvar fns en spegel väl så falsk, att jag
Mig mäta kan med Hermia i behag? —Hvem der? Lysander här i dessa snår?
Död? sofvande? — Jag ser ej blod, ej sår.
Lysander, om da lefver, så vak opp!
Lys. (vid upjpvaknandet,) För dig igenom eld jag gerna lopp,
Da genomskinliga naturens under
Med barm så klar, att hjertat syns derunder!
Hvar är Demetrius? han väl är värd,
Den nidingen, att stupa för mitt svärd. Hel. Nej, säg ej så, Lysander, säg ej så!
Om ock han älskar Hermia, hvnd då?
Hon älskar dig, du bör belåten vara.
Lys. Med Hermia? 0 nej! jag vill mig spara
Så tråkigt lif, jag låter henne fara.
Jag Helena, ej Hermia, har kär;
En korp mot dufva lyckligt byte är.
Förnuft regerar viljan hos en man
Och säger: skön som du är ingen ann.
Allt växande sin årstid har att iriogn~.,

Nu först ha mina sinnen blifvit trogna,
Nu först till mannaårens sans jag nått,
Och viljan har förnuft till herre fått;
Det vill uti ditt ögas rika skrifter
Se kärlekens lycksaliga bedrifter.
Hel. Hvi blef jag född att sådan smälek bära?
ilvem gaf dig lof att skymfa så min ära?
Ar det ej nog, ej nog, ni unge man,
Att aldrig jag, ack, aldrig vinna kan
Utaf Demetrius en vänlig blick,
Skall ock jag hånas utan mått och skick?
Det är ej rätt, n~j det är aldrig rätt
Att gilja så till mig på hånfullt sätt.
Farväl med er! det måste jag er säga:
Jag trott er mera ädelt sinne äga.
Ack att en mö, den älskarn öfvergifver,
Strax af en annan (lerför hånad blifver! (HELENA går,). Lys. Hon ser ej Hermia. — Hermia, sof du der
Och kom så aldrig mer Lysander när!
Ty liksom mättliet utaf sött gör sveda
Och endast äckel väcker upp och leda,
Och liksom kätteri, som öfverges,
Af fordne kättarn mest förhatadt ses,
Så du, min mätthet och mitt kätteri,
Af alla, mest af mig, skall hatad bli.
Upp, all min kraft och allt mitt mod, att vinna
Den sköna Helena till älskarinna!	(LvsANDER går,). Herrn. (rusar opp,). Hjeip mig, Lysander! hjelp! o hör
min röst!
Slit denna hala orm ifrån mitt bröst!
Förbarma dig! — Hur kan en dröm så rasa?
Lysandei, se, jag skälfver utaf fasa.
Mig tycktes att en orm åt upp mitt hjerta,
Och du satt leende och såg min smärta.
Lysandei, säg, hvart har du gått? o Gud,
Han hör mig ej! det spörjs ej ord, ej ljud.
Ack, säg mig byar du är, om du mig hör,

1 kärleks namn! Ack, jag af fasa dör.
Du tiger! — 0, jag öfvergifna qvinna!
Dig eller döden skall jag genast finna.	(HERMIA går,).

TREDJE AKTEN. FORSTA SCENEN.
Skogen utanför Athen. Elfdrottningen ligger och sofver.

(QvLTTEN, SNUGG, BOTTEN, FLöJT, SNUT och MAo~nMAN
upptrada,).

Bot. Nå, ä’ vi nu alla församlade här?
Qvit. Till punkt och pricka, och här är en rasande präktig plats att spela öfver på. Den här gröna fläcken skall bli vår teater, den här hagtornshäcken vårt påklädningsrum, och vi ska’ agera så galant, som om det vore inför hertigen sjelf.
Bot. Petter Qvitten, ——Qvit. Hvad säger du, dunder-Botten?
Bot. Det är saker i den här komedien Pyramus och Thisbe, som aldrig komma att slå sig väl ut. För det första skall Pyramus draga ett svärd för att sticka ihjel sig med, och det kan inte damerna tåla. Hvad svarar ni på det?
Snut. För tusan! det var en kinkig sak, det.
Miag. Jag tror, det är bäst att utelemna ihjelstickningen, tills allt är förbi.
Bot. Nej, knäfveln heller! —— Jag har ett infall, som skall ställa allt till rätta. Vi skrifver bara en prolog, och låter prologen låta förstå, att vi inte ska’ göra något ondt med våra svärd, och att inte Pyramus sticks ihjel på allvar; och till yttermera visso kan vi ju säga dem, att jag, Pyramus, icke är Pyramus, utan Botten väfvarc. Det skall ta förskräckelsen ur dem.
Snut. Månntro inte damerna också bli altererade för lejonet?
Mag. Jo, det är jag rädd för, det kan ni lita på.
Bot. Mästare! den saken tål att tänka på. Att föra in
— Gud bevare oss! — ett lejon ibland damer, det är en
25

gräselig ting; det finnes ingen gry~nmare vildfogel, än ett sådant der lejon, när det är lefvande; det tål att tänka på.
Snut. Derföre får en annan prolog lof att berätta, att det inte är något lejon.
Bot. Man kan ju säga hvad det der lejonet heter och låta hälften af karlens ansigte sticka fram genom lejonets hals, och karlen sjelf säga så här ungefär, eller något annat af samma defekt: — “Mina damer, eller vackra damer; jag skulle önska, eller jag skulle bedja, eller jag skulle supplicera om att ni icke blefve rädda, icke darrade; jag sätter mitt lif i pant för ert. Om ni tror, att jag kommit hit som ett lejon, så vore det synd om mitt unga lif; nej, jag är icke något tåcke der; jag är en menniska som andra menniskor.” — Och så skulle huu bara säga dem sitt namn och säga rent ut, att han är Snugg, snickare.
Qcit. Godt, så skall det vara. Men det är ännu ett par qvistiga punkter. Hur skall man få in månsken i en kammare? ty ni vet, att Pyramus och Thisbe möttes i månsken.
Snugg. Skiner månen den natten, som vi ska’ spela?
Bot. En kalender! En kalender! Se åt i almanackan! Sök rätt på månsken! Sök rätt på månsken!
Qvit. Jo, månen skiner den natten.
Bot. Då behöfver vi ju bara lemna en fönsterluft öp -pen på kammaren, som vi spela i, så skiner månen in.
Qvit. Ja, eller också kan vi låta någon komma in med en törnbuske och en lykta och säga, att han kommer för att defigurera —- eller presentera inånskenets person. —Men ett återstår: vi få lof att ha en mur in i den stora kammaren, ty Pyramus och Thisbe, säger historien, talade med hvaraudra genom en spricka på en mur.
Snugg. Aldrig i verlden får ni in någon mur der, eller hvad säger ni, Botten?
Bot. Det kan någon af oss föreställa mar. Han behöfver ju bara ha litet kalk, eller litet ler, eller litet grofrappuing på sig för att affischera sig vara mur. Och sina fingrar kan han hålla så här, och genom den sprickan kan ju Pyramus och Thisbe hviska.

Qvit. Om det går för sig, så är allt bra. Kom och sitt ner hvareviga själ och repetera edra roller. -— Pyramus, ni begynner; då ni har sagt, hvad ni har att säga, så gå bakom häcken, och så en och hvar efter sin replik.
(PUCK uppträder i fonden af teatern,).
Puck. Hvad är det här för hamptroll, som husera Så nära vår elfdrottnings vagga? — Ha, Här ges ett skådespel! jag vill se på, Och spela med, ifall det så bär till.
Qvit. Tala Pyramus; — Thisbe, kom fram.
Pyr. “Thisbe, som blomman doftar af vapör,” —Qvit. Odör, odör!
	Pyr.	— “doftar af odör,
Så gör din andedrägt, min Thisbe kär; —Tyst! hvad är det? mig tycks en röst jag hör;
Dröj blott en stund, jag strax skall vara här.”
(PvRAMIJS går,).
Puck (afsides,). Det var en kostlig Pyramus, minsann!
(PUCK går,).
ihisbe. Ar det nu min tur?
Qvit. Ja, visst knäfveln är det det; ni skall veta, han går bara bort för att se ett buller, som han hörde, han kommer strax igen.
Thisbe. “Strålande Pyramus, med liljans hvita hy,
Röd som på törneqvist en ståtlig rosenknopp,
Du raske ungersven, frisk som ett vinterny
Och trogen som en häst, som aldrig tröttnar opp,
Jag möter dig, min vän, vid Nissenusses graf.”
Qvit. Ninusses graf, karl. Men det skall ni inte säga den här gången, det skall ni svara Pyramus. Ni läser opp hela rollen på en gång, repliker och hela tutten. — Pyramus, passa på! Har ni inte hört repliken? den är: “som aldrig tröttnar opp.”
(PUCK och BOTTEN komma in, den sednare med åsnehufvud,). Thisbe. Uff! —“Och trogen som en häst, som aldrig tröttnar opp.”

Pyr. “Om, Thisbe, jag var skön, så var jag evigt din.” Qvit. 0 gräseligt! o fasansvärdt! det spökar här. Käre
mästare! spring, mästare! — Hjelp!	(De springa,). Puck. Er vill jag skjutsa rundt kring denna lund,
1 snår och kärr och törne, så det käns.
An skapad som en häst, och än som hund,
Som björn, som svin, och som en eld, som bräns,
Och gnägga, skälla, brumma, grymta, spraka
Som eld, häst, hund, svin, björn; det skall er smaka.
(PUCK går,).
Bot. Men livarför springa de sin väg? Det der är bara ett skälmstycke af dem för att skrämma mig.
(SNUT kommer tillbaka,).
Snut. Ack, Botten, du är förvandlad! Hvad ser jag på dig?
Bot. Hvad du ser? da ser ditt eget åsnehufvud, eller hur?
(QvITTEN kommer tillbaka,).
Qvit. Gud hjelpe dig, Botten! Gud hjelpe dig! Så du är transfigurerad. (QEITTEN går,).
Bot. Jag märker nog deras kanaljeri. De vill göra mig till en åsna, de vill skrämma mig, om de kunde. Men jag skall inte röra mig ur fläcken, de må göra hvad som helst. Jag skall spatsera fram och tillbaka här, och jag skall sjunga, så att det skall höras, att jag inte är rädd.
(Han sjunger,).
Och liten trast med svarta dun
Och näbb som apelsin,
Och siska mjuk som silkefjun
Och med en röst så fin.
Tit. (uppvaknande,). Hvad engel väcker mig från blomsterbädden?
Bot. (sjunger,). Och lärka, sparf och liten fink Och kucku, sångarn trög,
Som gaf åt äkta män en vink,
Men ingen sad’ “du lög.”
Och hvem skulle också vilja spihla sitt förstånd på

narraktig fogel? Hvem ville väl kalla en fogel för lögnare, om den också gol kucku aldrig så?
Tit. Du ädle dödlige, sjung mera än,
Mitt öra är i din musik förälskadt;
Mitt öga med din fägring du förtrollat,
Och dina dygders makt med makt mig tvingar
Att genast brista ut: jag älskar dig.
Bot. Det tycker jag just inte, att ni har stort skäl till, madam. Och ändå, sanningen att säga, ha förnuft och kärlek nu för tiden icke stort umgänge med hvarandra. Det är ju synd och skam, att ärliga grannar inte vill göra dem till goda vänner. Man är en smula rolig ibland, tror jag.
Tit. Du är så vis, som du är rik på fägring.
Bot. Inte just det heller. Men bara jag hade vett nog att hitta ut ur den här skogen, så hade jag jemt opp så mycket, som jag behöfver.
Tit. Begär ej att från denna lund dig skilja,
Du stanna skall med eller mot din vilja.
Jag är en ande, och min makt är stor:
Uti mitt land en evig sommar bor,
Och jag dig älskar; derför kom med mig,
Jag elfvor till betjening ger åt dig,
Som hemta perlor upp ur hafvets grund
Och sjunga dig på blomsterbädd i blund.
Från dödligt stoft jag vill dig göra fri,
Och du skall luftig som en ande bli.
Artblomma! Spindelväf! Mal! Senapskorn!

(Fyra Elfvor komma,).

1 Elfv. Se här är jag.
	2 iElfv.	Och jag.
	3 JJ~fv.	Och jag.
	4 JZlfv.	Och jag.
Alla. Hvart gäller färden?
	Tit.	Elfvor, visa er
Mot denna herre artiga och snälla
Och dansa i hans fjät med muntra hopp

Och tumla för hans öga ner och opp.
Gå, plocka hallonbär och aprikos
Och purpnrdrufva, fikon, mullbärsmos.
Stjäl bördan från en humla, der hon far,
Och mata så min vän med honung klar.
Till vaxljns nyttja humlans gula ben,
Tänd på dem vid en liten lysmasks sken,
Lys honom så till sängs i qvällen sen.
Från brokig fjäril ryck en vinge len
Och fläkta från hans öga månens sken.
Nig vackert nu för honom hvar och en.
1 lIi7lfv. Hell, dödlige!
2 Elfv. Hell!
3 iElfv. Hell!
4 J?ilfv. Hell!
Bot. Jag ber min högädle herre ödmjukast om förlåtelse. Hvad heter min högädle herre, om jag törs fråga?
Spindele. Spindelväf.
Bot. Det skall fägna mig att få göra er närmare bekantskap, min bästa herr Spindelväf. När jag skär mig fingret, skall jag ta mig den friheten att begagna er. —Ert namn, min gunstig herre?
Ärt bl. Artblomma.
Bot. Jag ber er, framför min kompliment för madam Hylsa, er mor, och herr Artskida, er far. Bästa herr Art-blomma, det skall fägna mig att få göra er bekantskap också.
—	Och ert namn, min herre, om jag får lof att fråga? Sen apsk. Senapskorn.
Bot. Min bästa herr Senapskorn, jag känner nog, hur tålmodig ni är. Den der gernena drummeln Biffstek har dragit med sig mången välboren herre af er familj. Jag försäkrar er, att, bara jag tänker på er slägt, så komma mig tårarna i ögonen. Det skall fägna mig att göra er närmare bekantskap, min bästa herr Senapskorn.
Tit. Nu fören honom till mitt löfhvalf höga. 1 Lunas strålblick tyckas tårar glimma,
Och gråter hon, så ses hvar blomnias öga

1 tårar öfver bruten oskuld simma.
Nu på min älsklings tunga läggen band
Och fören honom tyst till feers land.	(Alla gå,).

ANDRA SCENEN.
Ett annat ställe i skogen.

Ober. (komme~). Jag undrar, om Titania har vaknat, Och hvilket föremål hon först fick skåda
Att dödligt bli förälskad i. — Men se!
(PUCK kommer,).
Mitt bud här kommer. — Nå, din tok till ande, Hvad spöken bedrifs i lunden här?
Puck. Min drottning i ett odjur blifvit kär.
Tätt vid den helga ort och stilla gömma.
Der hon sig lagt att slunira sött och drömma,
En hop handtverkarlymlar, som med nöd
Uti Athen förtjena dagligt bröd,
Sig slagit ned en pjes att repetera,
Bestämd att Thesei bröllop illustrera.
Den gröfsta lymmeln af dem allesamman,
Som spelte Pyramus till allas gamman,
Från skådebanan smög sig i en häck;
Då passade jag på, och det på fläck;
Bäst Thisbe väiitar på det kära mötet,
Jag satte åsnehufvud på det nötet. —Der är han! Ha! — Som vildgäss flyga opp,
När krypskytt syns, som gråa kajors tropp,
När bössan smäller, flyga kring och flaxa
An hit än dit i himlens sky och kraxa,
Så flykta hans kamrater hufvudstnpa
Och tumla om hvarann i gropar djupa;
Den ene faller mot den andres ben,
Och skriker “mördare” och “hjelp, Athen !“
Af skrämsel yra löpa de ikring
Och bli anfäktade af döda ting.
Den ene mister rock, den andre hatt,

1 båda två har törnet tagit fatt.
Så dref jag dem med fasa kring i skogen,
Blott Pyramus stod ännu qvar så trogen.
Nu vaknade Titania, och se,
En åsna fick hon sig till älskare.
Ober. Det bättre gick, än någonsin jag tänkt; Men har da på Athenarns öga stänkt,
Som jag befallt dig, örtens älskogssaft?
Puck. Jag på hans öga gjutit trolldomskraft; Ej långt från honom flickans läger är,
Så snart han vaknar, måste han bli kär. (DEMETRIUS och HERIwIA komma,).
Ober. Den man vi talte om ju der vi blicke.
Puck. Det flickan är, men mannen är det icke.
Dem. Hvi smäda honom, som dig älskar så? Låt bitter ovän svar så bittra få.
Herrn. Jag bannar blott, men borde der ej stanna,
Jag fruktar, jag har skäl att dig förbanna.
Om du i sömnen dräpt Lysander god,
Välan, så vada nu och dyk i blod.
Dräp också mig!
Ej solen är mot dagen fullt så trogen,
Som han mot mig; han skulle här i skogen
Sig hafva stulit bort från mig? 0 nej!
Allt annat vill jag tro, men sådant ej.
Förr kan man genomborra jordens klot
Och låta månen skina solen mot
Tvers genom jordens centrum middagstider,
När sol hos våra antipoder skrider; —Nej, det ä.r du, som på hans lif gjort slut,
Så	blek, så hemsk blott mördaren ser ut. Dem. Så ser en mördad ut, jag mördad är;
Din grymhet mig igenom hjertat skär. Och dock, du mörderska, så klart du strålar, Som Venus der på himlahvalfvet prålar.
Herm. 0 säg, kvar är Lysander? bästa vän, Demetrins, gif honom mig igen.

Dem. Jag heldre gaf hans lik åt mina hundar. Herrn. Du blodhund! ofärd af min vrede stundar;

Mitt tålamod är slut. Drap du min vän,
Så skall du aldrig räknas mer bland män.
0, säg mig sanning, säg mig saaning nu!
Då han var vaken, skrämde han dig ju,
Och derför drap du sömnen. — Ack, så stort!
Det kunde ju en mask, en orm ha gjort.
En orm det var; så dubbel gadd som din,
Du	huggorm, aldrig smög i hjerta in. Dem. Du går i yrsel med ditt vredesmod.
Jag är ej skyldig till Lysanders blod,
Ej heller är han död, så vidt jag vet.
Herrn. Om han oskadad är, så säg mig det.
Dem. Om jag det gör, säg då., hvad du mig ger?
Herrn. Den rättighet att aldrig se mig mer. Han må nu lefva eller dö — jag flyr;
Ditt sällskap, det förhatade, jag skyr.	(HERMIA går,).
Dem.. Hon kan ej hejdas i sin vilda ifver,

Jag derför här ett ögonblick förblifver.
Allt tyngre kännes sorgens tunga dvala,
När sömn till sorg ej vill sin skuld betala.
Kanhända dock att sorgen får till slut,
Oni jag har tålamod, sin fordran ut.
~Ldgger sig ned).
Ober. Hvad har du gjort? Du illa dig förbrutit. På trohets öga har du trolldom gjutit;
Da med ditt misstag trogen kärlek stört, Men icke otrohet till trohet fört.
Puck. Låt ödet råda; håller en sin tro, Så finna tusentals i mened ro.
Ober. Gå genom skogen snabbare än vinden,
Sök Helena, som vandrar blek om kinden,
Så älskogskrank och med så sorgse mod,
Att suckar tära hennes unga blod.
För henne hit med dina syners villa,
Jag skall med trolldom hålla denne stilla.
	I.	3	33

Puek. Jag går, jag går. 0, se, hur snabbt jag ilar,
Så snabba äro ej tartarens pilar.	(PUCK går,). Ober. Blomma huld med purpur i,
Stänkt af Amors tyranni,
Lägga på hans öga vi;
Han skall henne varsebli,
När hon sväfvar stolt förbi
Med cytherens trolleri.
När från sömn du blifvit fri,
Börjas skall skall ditt frieri.
(PUCK kommer tillbaka,).
Puek. Höfding öfver elfvors här,
Helena nu kommer der;
Min bedragne ungersven
Tigger ömt om kärlek än.
Låt oss deras upptåg se;
Menskorna, de dårarne!
Ober. Undan! Bullret, som de göra,
Kan Demetril sömn ju störa.
Puck. En och samma älska båda:
Det blir lustigt till att skåda.
Lille Puck först riktigt mår,
När som allting bakfram går.

(LvSANDER och HELENA komma,).

Lys. Hvi tror du, att min kärlek är ett hån?
Förakt och hån ej brista ut i tårar;
Den ed ej hycklar, som är tårars son,
Sanufärdighet man vid dess födsel spårar.
Hur kan da säga, att ett hån det är,
Som tro och ära på sitt ånne bär?
Hel. Du röjer mer och mer ditt falska sinne.
Att dräpa ed med ed är djefvulsk fromhet ju;
Svor du ej Hermia tro? Hvar är ditt minne?
Väg ed mot ed, och intet väger du.
Hvad mig da svor och henne, lägg på vågen;
Det väger jemt, ty du är lätt i hågen.

EN MIDSOMMARNATTSDROM. III, 2.

Lys. Förryckt jag var, då henne tro jag svor.
Hel. Säg då du henne svek — och jag dig tror.
Lys. Demetrius älskar henne, icke dig.
Dem. <~uppvaknande,) 0 Helena, min nymf, min huld-gudinna,
Hvar skall jag like till ditt öga finna?
Kristall är mörk, men dina läppar der
Två mogna kyssande små purpurbär;
Den snö, som glänser hvit på Tauri berg,
1 östanvindens bad, får korpens färg,
Då du din hand upplyfter. Låt mig trycka
En kyss uppå min englahvita lycka.
hel. 0, spott och spe! o helvete! — Jag ser,
Att J mig gäcken för att roa er.
Om sedsamhet och artighet ni kände,
Ni ej så hånfullt tal emot mig vände.
Ar hatet icke nog? Skall ni till råga
På mina qval med smädelse mig plåga?
Om män ni vore och med manligt hjerta,
Ni gäckade ej så en qvinnas smärta,
Dref ej med ed, dref ej med smicker spe,
Då J dock haten mig, förrädare!
Ni som rivaler älsken Hermia
Och täflen nu att gäcka Helena.
En stor bedrift af mannasinnen höga,
Att pressa tårar ur en flickas öga!
Ej någon man med hjerta i sitt lif
Näns förolämpa ett jungfruligt vif
Och gäcka henne blott till tidsfördrif.

Är Lys. Du orätt gör, Demetrius; din själ kär i Hermia, jag vet det väl,
Och här af hjertans grund jag skänker dig
Den del af kärlek, som hon egnat mig.
Gif mig nu Helena, min hulda mö,
Förr ån jag henne glömmer, skall jag dö. Hel. Hör, hyilka ord de ut i vinden strö! Dem. Behåll din Hermia, min skall hon ej bli;

Jag henne älskat, nu är det förbi.
Hos henne var mitt hjerta blott en gäst;
Som vid ett hem jag är för evigt fäst
Vid Helena.
	Lys.	Tro honom ej, han ljuger.
Dem. Du känner minst min trohet, livad den duger. Väg dina ord, du annars löper fara. —Der är din mö, hos henne skall du vara.

(HERMIA kommer,).
Herm. Mörk natt, som gör att ögat icke ser,
At örats fibrer liflig styrka ger.
Hvad synens sinne uti kraft förlorat
Får hörselas finhet dubbelt sig förstoradt.
Jag ej med ögat min Lysander fann,
Hans stämmas ljud dock till mitt öra hann.
Hvi öfvergaf du mig i skogen så?
Lys. När kärlek kallar, måste man väl gå. Her’»?. Hvad kärlek drog Lysander från min sida? Lys. Lysanders kärlek lät ej honom bida,
Skön Helena, som mer förgyller qvällen,
Än alla gyldne O’n på himlapellen.
Hvad vill du mig? Kan nu da ej förstå,
Att	hat det var, som böd mig från dig gå? Herm. Du talar icke sant, du skämtar blott. Hel. Se, hon med dem har bildat en komplott!
De hafva alla tre i samråd gått
Om denna falskhet mig till spe och spott. —Du stygga Hermia, otacksamma flicka!
Förband och sammansvor du dig med dens
Att plåga mig med sådant nedrigt hån?
Ar all förtrolighet, som band oss hop,
Allt systerskap och alla ljufva timmar,
När på den snabba tid, som skilde oss,
Vi bannades — är detta allt förglömdt?
Vårt skolkamratskap och vår barnaoskuld?
Vi skapade som konsterfarna Gudar

Med våra nålar båda samma blomma
På samma stol och samma märkduk båda,
Och sjöngo samma ton och samma visa,

Som vore våra händer, röster, hjertan
Tillhopagrodda. Så vi växte opp,
Ett tvillingkörsbär likt, som deladt tycks,
Men är i delningen en enhet dock,
Två ljufva bär på en och samma stjelk,
Två kroppar, som det tycktes, men ett hjerta,
Två vapenfält i samma sköldemärke,

Hopfogade inunder samma hjelm.
Nu rifver du vår gamla kärlek sönder
Och hjelper män din arma vän att håna.

Det är ej vänligt, höfves ej en jungfru;
Vårt kön såväl som jag skall banna dig,
Fastän jag ensam känner hånets smärta.
Herm. Jag hör förvånad dina bittra ord; Jag hånar icke dig, du hånar mig.
Hel. Har du ej sändt Lysander hit att håna
Mitt anlet och mitt öga med sitt smicker,
Samt öfvertalt din andre älskare,
Demetrius, som sparkade mig nyss,
Att kalla mig sin engel, nymf, gudinna,
Och himmelskt skön? Hur kan han säga så
At den han hatar? Hvarför skall Lysander
Förneka dig, som herrskar i hans själ,
Och gå till mig, kantänka, för att gilja,
Om du med flit ej eggat honom upp?
Om jag ej står så högt i gunst som du,
Omhuldad så af kärlek och af lycka,
Men är olycklig af olycklig kärlek —Du borde ömka mig, men icke håna.
Herm. Jag ej förstår, hvad du med detta menar. Hel. Förträffligt! fortsätt! hyckla sorgsna blickar
Och grina, då jag vänder ryggen till!
Gör miner! laga, att ert skämt ej tryter!
Det är så qvickt, att det bör skrifvas opp.

Om goda seder ni och hjerta hade,
Ni gjorde icke mig till sådant narrspel.
Men nu, farväl! Det är min egen skuld;
Frånvaron eller döden skall mig bota.
Lys. Dröj, ljufva Helena! Min ursäkt hör! Mitt lif, min själ, min kärlek, Helena!
Hel. Förträffligt!
Hérm.	Käre, håna icke så!
Dem. Om hon ej bedja kan, kan jag dig tvinga.
Lys. Ditt tvång ej mer förmår än hennes bön,
Ditt hot så maktlöst är som hennes jemmer.
Jag svär dig vid mitt lif, min Helena,
Jag älskar dig och vågar samma lif
Mot den, som säger, att jag det ej gör.
Dem. Jag älskar dig långt mer, än han dig älskar.
Lys. Du säger det? Kom med och låt oss pröfva!
Dem. Godt; kom!
Herm.	Lysander, hvad vill detta säga?
Lys. Bort, tatterska!
Dem.	ih skäms! — Han låtsar bara, Som om han vore morsk och ville följa,
Men blir väl vackert stilla. — Din pultron!
Lys. Släpp, katta! Släpp mig, ditt gemena stycke, Jag annars skakar bort dig som en orm!
Herm. När har så grym du blifvit, så förändrad? Min ljufva kärlek!
	Lys.	Din? — Du tatterska!
Gemena pulverhexa, bort med dig!
Herm. Du skämtar visst?
	Hel.	Precist som du, min vän.
Lys. Demetrius, jag håller hvad jag lofvat.
Dem. Gif hit revers på det med egen hand; Haudfallen är du, ej jag tror ditt ord.
Lys. Hvad? Skall jag såra, slå och döda henne? Visst hatar jag, men plågar henne icke.
Herm. Hvad kan mig plåga värre än ditt hat? Du hatar mig? Hvad har då händt, du käre?

Ar jag ej Hermia? Ej du Lysander?
Ar jag ej nu så skön, som nyss jag var?
På samma natt du gaf och bröt din tro —Och bröt din tro, det Gudarna förbjude!
Ar det ditt allvar?
	Lys.	.la, så sant jag lefver!
Och aldrig önskar jag att se dig mer.
Låt derför bli att hoppas, fråga, tvifla,
Ty intet är så sant; det är ej skämt.
Jag hatar dig och älskar Helena.
Herm. Ve mig! — Du gycklerska, da blomstermask! Du kärlekstjuf! Hvad? Kom nu nattetid
Och stal min älsklings kärlek?
	Hel.	Hyggligt taladt!
Hvar är din blygsamhet? din jungfrurodnad?
Såg, skäms du ej? Hvad? Vill dn tvinga fram
Ifrån min blida tunga bittra svar?
Fy, fy, du falska själ! Du docka, du!
Herm. Hvad? Docka? Ha! se nu förstår jag spelet.
Hon jemfört har sin växt med min och ftmnit,
Att hon sin längd bör göra gällande.
Med sin figur, sin ståtliga figur,
Sin höjd, kantänka, har hon fångat honom.
Har nu så högt du vuxit i hans gunst,
För det jag är så liten som en dverg?
Hur liten är jag, du, din långa majstång?
Hur liten är jag? Ej jag är så liten,
Att mina naglar icke nå ditt öga.
Hel. Ack, gode herrar, fast J gäcken mig,
Så hjelpen mig; jag aldrig ondsint var,
Förstår mig gj det ringaste på gräl,
Och är så feg, som någon flicka var.
Låt henne icke slå mig! Fast hon är
En smula mindre, får ni dock ej tro,
Att jag på henne rår.
Herm.	Nej, hör man bara!
Hel. Ack, Hermia, var ej så ond på mig!

Jag har dig alltid älskat, Hern~ia,
Och aldrig svikit, aldrig gjort dig skada;
Af kärlek blott till min Demetrius
Förrådde jag din flykt till denna skog.
Han följde dig och jag, förälskad, honom;
Han bannade mig bort och hotade
Att slå, att sparka, ja, att döda mig;
Om blott du nu mig låter gå i fred,
Så bär min dårskap jag till staden hem,
Och följer dig ej mera. Låt mig gå!
Du ser, hur barnslig och hur svag jag är.
Herrn. Ja, gå din väg! Hvem är, som hindrar dig?
Hel. Ett dårligt hjerta, som jag lemnar qvar.
Herrn. Hvad? Hos Lysander?
	Hel.	Hos Demetrius.
Lys. Var lugn, hon skall ej slå dig, Helena.
Dem. Nej, herre! Er till trots, det skall hon ej.
Hel. När hon blir ond, så är hon oregerlig; Argbigga var hon redan uti skolan,
Och fast hon liten är, så är hon morsk.
Herrn. Nu liten! liten! jemt och ständigt liten! Säg, kan ni tåla, att hon så mig smädar?
Låt mig få henne fatt.
	Lys.	Ur vägen, dverg!
Du lillepytt, som alltid står i knut,
Du gryn!
Dem. Du allt för ifrig är, Lysander,
Att hjelpa den, som spotsk din hjeip försmår.
Låt henne vara! Nämn ej Helena!
Försvara henne ej! Ty visar du
Den minsta skymt af böjelse för henne,
Så är du fast.
Lys.	Nu har hon släppt mig lös;
Kom, följ mig, om da vågar, för att pröfva,
ilvems rätt är störst, din eller min, till henne.
Dem. Jag, följa? Nej, jag går i bredd med dlg.
(LYSANDER och DE~Ernws gå,).
40

Herm. Mamsell, till detta gräl ni skulden är. Nej! stanna qvar!
	Hel.	Jag flyr ifrån din sida;
Jag tror dig ej, jag kan dig icke lida. Om du med dina händer kan mig tvinga, Så är min fot dess snabbare att springa. (HELENA går,).
Herrn. Ha! min förvåning, den är icke ringa.
(Springer efter HELENA).
Ober. Det der är slarf; du alltid misstag gör, Så framt skälmstycket ej med flit var tillstäldt.
Puck. Det var ett misstag, tro mig, andars konung!
Du sade ju, att på Athenardrägten
Jag skulle känna ynglingen igen,
Och så till vida är jag utan klander,
Ty en Athenare är ju Lysander;
Men tillstå må jag dig, att detta kif
Har	varit mig ett muntert tidsfördrif. Ober. Nu söka älskarne en stridsplats ut.
Fort, Puck, och dunkel rundt kring rymden gjut;
Kring stjernorna, som klart på fästet glimma,
Bred ut en kolsvart Acherontisk dimma
Och för rivalerna i dunkel natt,
Så ingendera får den andra fatt.
Du än skall tala med Lysanders röst
Och reta vreden i Demetrii bröst,
Och än Demetrii stämma gå och härma
Och så den ena från den andra fjerma,
Tills dödlik sömn en blytung vinge slår
Kring deras slummermatta ögonhår.
Gjut i Lysanders öga denna saft
Utaf en ört, som har en sällsam kraft
4tt taga bort all villosyn och ge
At ögonkloten vanlig makt att se.
När så han vaknar, är vårt trolleri
En drömbild blott, en fruktlös fantasi.
Vårt äl~kogspar skall hem till staden lända
Och endast döden deras fröjder ända.

Gör som jag sagt! Jag till min drottning går
Och nog af henne Inderpilten får.
Se’n löser jag från hennes tjusta blick
Vidundrets bild; så kommer allt i skick.
Puek. Om detta göras skall, det göres snart,
Ty nattens drakar skära skyn med fart;
Auroras härold re’n i öster gryr,
Och allt hvad ande heter genast flyr
Till kyrkogårdens gifter; de fördömda,
Inunder korsväg och i floder gömda,
Uti sin masksäng redan krupit ner,
De lida ej, att dagen på dem ser,
Men vända sig med flit från klarhets syn
Mot nattens evigt skumma ögonbryn.
Ober. Vi äro andar af ett annat slag.
Jag med Auroras älskling är i lag
Och uti skog och mark med honom går,
Tills österns port i röda flammor står
Och gjuter, strålande af heta lågor,
Sitt gula guld i saltsjöns gröna vågor.
Men skynda dig likväl; förr’n dagen gryr,
Uträttas måste detta vårt bestyr.	(OBERON går,). Puek. Upp och ner och upp och ner,
Jag dem drifver upp och ner.
Stad och land med skräck mig ser;
Nisse kör dem upp och ner. Der kommer ju den ena.
	(LvsANDER kommer,).
Lys. Demetrius, hvar är du, stolte, nu?
Puck. Här, niding! flink och färdig, hvar är du?
Lys. Jag kommer strax på stunden.
	Puek.	Följ mig bara
På	jemna fältet ner. (LYsANDIiR går efter PucKs röst). Dem. (kommer,). Lysander, svara!
Du kruka, da puitron, hvart har du lupit? 1 hvilken buske, säg mig, har du krupit?
Puek. Pultron, som vill med stjernor spänna bälte

EN MIDSOMMAaNATTSDRoM. III, 2.

Och säger busken, att du är en hjelte,
Men kommer ej! Kom, fega pojke, hit,
Skall du få ris; mot dig att draga plit
Ju vore synd och skam.
	Dem.	Ha! är du der?
Puck. Kom, följ min röst; vi kämpa icke här.
~PUCK och DEMETRLIJS gå,).
Lys. (komme~). Han jemt är före mig och trotsar jemt,
Men träffas aldrig, der han möte stämt,
Den skurken vet att nyttja sina ben,
Hvarhelst jag söker, är han borta re’n.
Nyss föll jag kull uppå min branta stig,
Nu vill jag hylla ut. Kom, skynda dig,
Du hulda dag! När strålarna mig väcka,
Skall på Demetrius min hämd jag släcka.
(lägger sig ned och somnar,).
(PUCK och DEMETRIIJS komma,).
Puck. Hollah, pultron, hvart har da tagit vägen?
Dem. Håll stånd, i fall du vågar! Du är trägen Uti att springa kring och gömma dig, Men bröst mot bröst du törs ej möta mig. Hvar är du?
Puek.	Här min stämmas ljud du hör.
Dem. Ditt gäckeri du dyrt skall plikta för,
Om nånsin mer jag dig vid dagsljus ser.
Gå nu din väg; här lägger jag mig ner
Min trötta kropp på kylig bädd att sträcka.
När dagen nalkas, skall jag nog dig väcka.
(lägger sig ned och somnar,).
(HELENA kommer,).
Hel. Da långa natt med dina tröga timmar,
Fort, ila! Tröst, ur österns portar gry!
Att till Athen, när morgonsolen glimmar.
Jag hinna må från dessa, som mig sky.
Sömn, du som stundom soirgens öga lycker,
Skilj mig ifrån mig sjelf och kärleksnycker!

Puck. En, två, tre af kärlek yra;
Två och två ju göra fyra;
Ännu felas en: se der,
Hvar hon kommer, blek och kär.
Stygg med koller och besvär
Amor jemt mot qvinfolk är. (HERMIA kommer,).
Herm. Jag aldrig varit så beklämd, så matt.
Af daggen genomvåt, af törne stungen,
Jag knappt kan krypa genom dunkel natt,
Men segnar maktlös ner på kalla ljungen.
Här vill jag hvila ut till morgon blid.
Gud skydde min Lysander i hans strid!	(somnar,).
Puck. Matt och trött,
Sof du sött;
Ljuflig saft,
Läkdomskraft
Jag åt dina ögon fick. (Gjuter saften på LYSANDERS ögon,)
Fröjd du får,
När du slår
Ogat Opp;
Kärleks hopp
Lyser i din skönas blick. Gammalt ordspråk då slår in :
“När hvar tar sin, så tar jag min,
Jag min fänta,
Och Pehr sin jänta,
Och bonden får sin ko igen och slipper vänta.
(PUCK går,).

FJERDE AKTEN. FORSTA SCENEN.
Skogen.
(TITANIA och BOTTEN komma med ett följe af elf vor.
OBERON i fonden, osynlig,).
Tit. Kom, sätt dig ner på denna blomstermatta; Jag ömt skall dina ljufva kinder smeka

Och kyssa dina långa öron glatta Och linda dem med blomsterkransar veka.
Bot. Hvar är Artblomma?
Artbl. Här.
Bot. Klå mig i hufvudet, Artblomma; hvar är munsjör Spindelväf?
Spindelv. Här.
Bot. Munsjör Spindelväf bästa munsjör, tag vapen hand och slå ihjel åt mig en rödbent humla på en tistelknopp och ge mig honungssäcken, bästa munsjör. Fatigera er inte för mycket i den bataljen, munsjör. Bästa munsjör, akta er, att inte honungssäcken går sönder; det skulle göra mig ondt, om ni smetade ner er på honungssäcken, signor.
— Hvar är muusjör Senapskorn? Senapsk. Här.
Bot. Ge mig vacker tass, munsjör Senapskorn. Jag ber er, inga komplimenter, min bästa munsjör.
Senapsk. Hvad befaller ni?
Bot. Ingenting, bästa munsjör, utoni att hjelpa kavaljeren Spindelväf att klå. Jag måste till barberaren, munsjör, ty mig tyckes, jag är svåra luden i ansigtet, och jag är så ömtålig, min åsna, att, så snart det kliar aldrig så litet hullet, så får jag lof att klå.
Tit. Min ljufva vän, befaller du musik?
Bot. Jag har ett ganska resonabelt godt öra för mnsik; tag hit en grytring och ett spjell.
Tit. Säg, ljufva vän, hvad vill du ha till mat?
Bot. Besitta det! en kappe god hackelse! Det skulle smaka riktigt skönt att få mumsa på god, torr hafra. Det är just som jag skulle ha aptit på en knippa hö, godt hö, sött hö, det är makalöst.
Tit. Jag har en dristig elfva, som skall gå Att plocka nötter uti Ickorrs visthus.
Bot. Då skulle en handfull eller två med torra ärter smaka bättre. Men, jag ber, låt ingen af ert folk störa mig. Jag känner likasom en exposition att sofva.
Tit. Sof du! jag trycker dig i mina armar.

Bort, elfvor, bort, så långt som vägen räcker!
Så slingrar sig en ljuflig honungsranka,
Så qvinlig murgrön sina vigselringar
Kring almens barkbeväxta fingrar slår.
0, hur jag älskar och förgudar dig!	(de somna).
(OnEnON framträder. PUCK kommer,).
Ober. Välkommen, Puck! Se denna sköna syn!
Nu börjar jag att ömka hennes vanvett,
Ty då jag mötte henne nyss i skogen,
Der hon åt denne lymmeln sökte bJomdoft,
Så for jag ut mot henne uti bannor;
Hon hade lindat om hans ludna tinning
En krans af doftande och friska blommor,
Och samma dagg, som nyss i knopparna
Likt österlandets runda perlor svällt,
Stod nu uti den fagra blommans öga,
Lik tåren, som sin egen skymf begråter.
När jag tillfyllest hade bannat henne,
Och hon i milda ord mig bad om skoning,
Jag då af henne bytingen begärde.
Hon genast gaf mig honom, sände elfvor
Att föra honom till mitt trollslott hem.
Då nu jag gossen fått, så vill jag lösa
Från hennes öga denna villosyn.
Du snälla Puck, tag denna stygga mask
Från hufvudet på den Athener-svennen,
Att, när han vaknar med de andre, alla
Må till Athen tillbaka sig begifva
Och mer ej akta denna nattens upptåg
Än som en plågsam fantasi i drömmen.
Först vill jag dock elfdrottningen befria.
(‘Han berör TITANIAS ögon med en ört,)
Blif, som du är van att vara!
Se på nytt med ögon klara!
Cyathias knopp med ljuflig saft
Ofvervinner Amors kraft. Nu, min Titania! vakna vid min kyss.

Tit. Min Oberon, hvad har jag skådat nyss? Mig tycks, jag var uti en åsna kär.
Ober. Se der din älskling.
	Tit.	Hvad har timat här?
0, huru stygg hans åsyn är mig nu!
Ober. Tyst! Puck, tag bort hans åsnehufvud, du. Musik, Titania! musik, som döfvar
Och mer än sömn de fem allt sinne röfvar! Tit. Musik! musik! sömntrollande musik!
Puck (‘till BOTTEN). När du blir vaken, blir du sjelf dig lik. Och kikar med ditt eget dumma öga.
Ober. Musik, som klingar i det höga!
Min ljufva drottning, hand i hand vi gå,
Och vagga jorden, som de slumra på;
På nytt med kärlek arm om arm vi slå;
1 morgon natt i Thesei hus vi stå
Och svinga ståtligt om på luftig tå;
Der skola ock de andra paren två
Med fröjd och gamman sina makar få.
Till evig tid välsignelsen skall nå.
Puek. Elfvors kung, låt örat mnärka!
Jag har hört en morgonlärka.
Ober. Låt oss trippa tyst och stilla Efter skuggors dunkla villa, Jordens klot vi fara kring Snabbare än månens ring.
Td. Kom, min kung, berätta mig, Hur det så ilar kommit sig, Att i natt jag slumrat här
Bland de dödeliga der.	(Alla gå,). (Valclthorn bakom scenen,).

(THESEUS, HwPoLTTA, EGEUS och svit upptrdda,).

Thes. Gå en af er och sök skogvaktaren,
Ty nu vår majfest hafva vi fullbordat.
Min älskade vid dagens gryning nu
Skall höra mina hnndars jagtmusik.
(sakta musik,).

Släpp lös dem vesterut i dalen der; —Fort! leta rätt uppå skogvaktaren. —Kom, sköna drottning, upp på bergets topp
Att lyssna till den klingande förvirring
Af hundars skall och echo i förening.
Hipp. Jag var en gång med Hercules och Oadmus,
Som i en skog på Creta drefvo björn
Med hundar ifrån Sparta; aldrig hörde
Jag sådant muntert skall; ej skogen blott,
Men skyar, källor, hela nejden rnndt
Var skall och återskall; jag aldrig hört
Så	musikaliskt missijud, ljufligt thordön. ~hes. Mitt koppel är utaf spartanska rasen,
Brednosiga och fläckiga, med öron,
Som hänga lågt och sopa snorgondaggen,
Krokbenta och med bringor som en oxe,
Ej snabba just i språng, men silfverklart,
Som från ett klockspel, vexla deras toner.
Ett mer harmoniskt skall har aldrig följts
Af ett hollah och jagthorns klang i skogen,
1 Creta, Sparta och Thessalien:
Hör nu och döm! — Men hvens är denna nymf? Eg. Min prins, det är min dotter här, som sofver;
Der är Demetrius och der Lysander, Der Helena, den gamle Nedars dotter! Förvånad är jag att dem se tillsamman.
V~es. Helt visst de stigit arla upp att fira
Sin majdag samt, af ryktet lockade,
Vår fest till ära hit begifvit sig.
Men, Egeus, sög, var det ~j i dag,
Som Hermia sitt val förknnna skulle? Eg. Jo visst, min prins.
Thes. Låt jägarne med sina horn dem väcka. (Valdthorn och jagtrojp bakom scenen. DEMETRIUS, LvSANDER, HERinIA och HELENA vakna och fara upp,).
Thes. God morgon, barn! Sanct Valentin är firad.
.1	foglar, börjen J först nu att häcka?

Lys. Förlåt, min prins!

(LvsANDER och de öfriga knéibö.ja för THESEUS).
	Thes.	Jag ber er, stigen upp.
Ovänner och rivaler ären J;
Hvar har väl denna sämja kommit från,
Då hatet är så fritt från svartsjuk afund,
Att det vid hatets sida sorgiöst slumrar? Lys. Min prins, förvånad sjelf jag svarar dig,
Haift sofvande, haift vaken. Men, jag svär,
Jag kan ej säga rätt, hur jag kom hit.
Men, som jag tror, — ty sanning vill jag tala,
Och, när jag tänker efter, är det så —Jag kom med Hermia hit; vår af afsigt var
Att flykta från Athen till annan ort,
Der ej athenisk lag oss kunde räcka.
Eg. Nog, nog, min prins! ni re’n förnummit nog.
Jag kräfver straff, ja straff på dennes hjessa.
Demetrius! de ville rymma, rymma
Och stjäla så från både dig och mig,
Från dig din hustru och från mig min rätt,
Min rätt att gifva henne dig till hustru. Dem. Min prins, den sköna Helena förrådde
Mig deras plan att flykta hit till skogen,
Och jag i raseri dem följde hit;
Mig följde Helena, af kärlek tänd.
Dock vet jag icke, genom hvilken makt —Helt visst en väldig gudamakt — min kärlek
Till Hermia smalt bort, som vårsnö smälter;
Jag mins den visst, men som en leksak blott,
Som fägnade mitt öga i min barndom;
Och all min tro och allt mitt hjertas dygd,
Mitt ögas enda föremål och tjusning
Är Helena. Med henne, gode prins,
Var jag förlofvad, förr’n jag Hermia såg,
Men skydde som en sjukling sådan föda:
INu är jag frisk, har fått min sunda smak

I.	4

Och längtar, trånar, trängtar efter henne Och blir för evigt henne huld och trogen.
§IYzes. Ett lyckligt möte, fagra älskande!
Vi	skola snart om saken höra mer.
Följ nu min vilja, gode Egeus;
1 templet skola dessa par förenas,
På samma gång som vi, till evig tro,
Och som det lidit ut på morgonen,
Så må den jagt vi tilltänkt skjutas opp. —Kom, följ mig nu till staden: tre och tre,
En fest vi fira, herrlig till att se. —Kom, min Hippolyta.

(TnEsnUs, HIPPoLvTA EGEUS och följe gå,).

Dem. Allt detta synes mig så smått och dunkelt Som ~erran berg, som svinna hän i skyn.
Herm. Mig tycks, jag allting ser med deladt öga, Allt ser jag dubbelt.
	Hel.	Likaledes jag.
Jag fann Demetrius som en juvel,
Min och dock icke min.
	Dem.	Det tyckes mig,
Att än vi sofva, drömma; månne prinsen Ej nyss var här och böd oss följa sig?
Herrn. Jo; och min fader.
	hel.	Och Hippolyta.
Lys. Och han oss böd att följa sig till templet.
Dem. Då äro vi ju vakna, låt oss följa;
På vägen språka vi om våra drömmar.	(‘Alla gå,).

(Då de gå bort, vaknar BOTTEN).
Bot. Då min replik kommer, så ropa på mig, och jag skall svara: — Nästa gång heter det: “skönaste Pyramus.” Hejsan, Petter Qvitten! Flöjt blåsbälgsflickare! Snut kittelthekare! Magerman! — Herre hjertandes! Springa bort och låta mig ligga här och sofva! — Jag har haft en högst kuriös syn. Jag har haft en dröm. —— Det går öfver menskligt förnuft att säga, hvad det var för en dröm. En men50

niska är en åsna, om hon inbillar sig kunna tyda den drömmen. Mig tycktes jag var — ingen menniska kan säga hvad. Mig tycktes jag var, och mig tycktes jag hade, — men en tosing är den menniska, som bjuder till att säga, hvad mig tycktes jag hade. Ingen menuiiskas öga har hört, ingen menniskas öra har sett, ingen menniskas hand är i stånd att lukta till, eller hans tunga att begripa, eller hans hjerta att uttala, hvad jag hade för en dröm. Jag skall få Petter Qvitten till att skrifva en visa om den drömmen; den skall kallas Bottens dröm, ty den är riktigt bottenlös, och jag skall sjunga den mot slutet af pjesen inför hertigen. För att göra den ändå ljufligare, blir det kanhända bäst att sjunga den efter döden. (Går,).

ANDRA SCENEN.
Athen.
Ett rum i QvITTENs hus.

(QvITTEN, FLöJT, SNUT och MAGERMAN komma,).

Qvit. Har du haft bud hos Bottens? är han hemkommen ännu?
Magerm. Man hör icke af honom. Utan tvifvel är han transporterad.
Flöjt. Om han inte konimer, så går det åt fanders med pjesen; vi kommer inte ur fläcken, eller hur?
Qvit. Nej, inte det ringaste; det fns ingen i hela Athen, som är kapabel att ta sig ut som Pyramus, utom han.
Flöjt. Nej, han är helt simpelt det bästa hufvudet af alla handtverkare i hela Athen.
Qvit. Ja, och den bästa personligheten också. Och i att ha en vacker röst är han en riktig Fä-nisse.
Flöjt. Phoenix, skall da säga; fä-nisse, — Gud bevare oss, det är något, som inte duger.
(SNUGG kommer,).
Snugg. Mästare! Hertigen kommer just nu ifrån templet, och der har ännu en två eller tre andra herrar och
	4*	51

fruar blifvit vigda. Om det hade blifvit något af med vår pjes, så hade vi alla varit bergadt folk.
Flöjt. Ack, du sakramenskade söta Botten! Så har han nu förlorat en plåt om dagen för lifstiden. Han kunde inte undgå en plåt om dagen. Om hertigen inte hade gifvit honom en plåt om dagen, för det han spelte Pyramus, så vill jag låta hänga mig. Det hade han ärligt förtjenat. En plåt om dagen för Pyramns eller också inte ett öre.
(BOTTEN kommer,).
Bot. Hvar ä’ ni, gossar? Hvar ä’ ni, mina hjertan?
Qvit. Botten! 0, du modiga dag! 0, du lycksaliga timma!
Bot. Mästare! Jag skall förtälja er underverk, men fråga mig inte, hvad det är, ty om jag säger er det, sa ar jag ickv någon ärlig athenare. Jag skall säga er alltihop, precist som det gick till.
Qvit. Låt oss höra, sötaste Botten!
Bot. Ni får inte ett ord ur mig. Allt hvad jag vill säga er är, att hertigen har spisat middag Fram nu med edra tillrustningar! Goda snören i edra lösskägg, nya band i skorna! Infinn er genast vid slottet; titta på edra roller en och hvar, ty ändan på visan är den, att vår pjes är på tapeten. Men Tisbe skall för all del ta rent linne på sig, och den som spelar lejonet får inte klippa sina naglar, ty de måste sticka fram som lejonklor. Och, aldrakäraste aktörer, ät inte hvitlök eller surkål, ty det vi andas ut skall vara sött, och jag tviflar inte på att vi skall få höra sägas: “ack, hvad den komedien var söt.” Se så, inte ett ord mera nu; bort med er, bort! — (Alla gå,).

FEMTE AKTEN. FORSTA SCENEN.
Ett rum i THESEJ palats.

(THESmJs, HIPPoLvTA, PHILoSTRAT, Hofberrar och svit
upptrdda,).
Hipp. Högst underbart hvad dessa älskande Förtälja oss!

	Thes.	Mer underbart, än sant.
Jag aldrig trott på dessa gamla fabler
Och trollerier; galningar och kära
Så kokhet hjerna ha, så bildrik själ,
Att vida flera saker de förnimma,
An något kallt förnuft förmår begripa.
Poeten, älskaren och galningen
Af idel fantasi bestå; den ene
Fler djeflar ser, än helvetet kan rymma;
Så dåren; älskarn, lika kollrig, ser
Den sköna Helena i en negrinna.
1 fagert vanvett rullar skaldens öga
Med blick från sky till jord, från jord till sky;
Och alltsom fantasien ynglar fram
Osedda ting, förvandlar skaldens penna
Till bilder dem och ger åt luftigt intet
1 tid och rum en boning och ett namn.
Så gycklar öfvermäktig fantasi,
Att, om den blott förnimmer någon fröjd,
Så ser den genast den, som fröjden bringar,
Och skrämmer man sig sjelf i dunkel natt,
Har lätt är ej en björn i busken satt. H~jpjp. Men alla dessa nattens händelser
Och allas deras hjertelags förvandling
Ar något mer än blott en fantasi,
Och växer till en sak af stort bestånd,
Men underbar i alla fall och sällsam.

(LvsANDER, DEMETRIUS, HEKMJA och HELENA uppträda,).

Thes. De älskande der komma glädjedruckna. —Hell, vänner! Fröjd och kärleksfriska dagar Med hjertans lust!
	Lys.	Långt större fröjd, min prins,
Er in- och utgång, bord och säng välsigne!
Thes. Kom nu! — Hvad hafva vi för spel och dansaiAtt dessa trenne timmars evighet
Från qvällsvard och till sängdags korta af?

Hvar är vår rolighetsminister nu?
Hvad fns för upptåg? Ha vi intet lustspel
Att lindra långa timmars pina med?
Gå., kalla Philostrat.
	Phil.	Här, store Theseus.
Thes. Hvad hafva vi för tidsfördrif i afton? Balett? Musik? Hur skola vi bedraga
Den tröga tid, om ej med lustbarheter?
Phil. Här är en lista uppå skådespel,
Välj nu ers höghet hvilket ni behagar.

(Ger honom ett papper,).

Thes. (läser,). “Bataljen med Centaurerna, att sjungas
Till harpa af kastraten från Athen.”
Ah nej, det har jag re’n min brud berättat,
Till ära för min frände Hercules.
“De rusiga Baechanters raseri,
När sångarn Orpheus ihjel de refvo.”
Det är ett gammalt stycke, och det speltes,
När jag som segrare från Tlsebe kom.
“Tre gånger trenne musers sorgeqväde,
Då lärdom nyss vid tiggarstafven dog.”
Det är en skarp, en bitande satir,
Som icke passar för en bröllopsfest.
“En kort, långtråkig akt om Pyramus
Och om hans Thisbe, lustig tragedi.”
En lustig tragedi? Långtråkigt kort?
Det är ju glödhet is och kolsvart snö.
Hur finna endrägt uti denna tvedrägt?
Phil. Det är en pjes knappt tio ord i längd,
Och är så kort som någon pjes jag sett;
Dock är den nästan tio ord för lång,
Och det blir tråkigt, ty i hela pjesen
Fms ej förnuftigt ord, ej god aktör.
Och tragisk är den visst, min ädle prins,
Ty Pyramus sig mördar i densamma.
Jag sett den repeteras, och jag tillstår,

Mitt öga gret; men lustigare tårar Ha aldrig blifvit fällda vid ett gapskratt.
Thes. Och hvilka äro då aktörerna?
Phil. Hårdhändta karlar, handtverksfolk i staden,
Som aldrig bråkat hjernan förr än nu;
Nu ha de plågat sina slöa minnen
Med detta lustspel till er bröllopsfest. Thes. Vi vilja höra det.
	Phil.	Nej, ådle prins,
Det duger ej för er; jag har det hört,
Och det är strunt, den största strunt i veriden:
Såvida ej det roar er att se,
Hur jemmerligen de anfäkta sig
Till ert behag.
	§Ihes.	Jag vill den pjesen se,
Ty ingenting bör tagas illa opp, Som är en gärd af enfald och af trohet.
För in dem. Mina damer, tagen plats. (PHJLOsTRAT gdr,). H~pp. Jag ser ej gerna stackare sig plåga
Och trohet digna under sina mödor.
Thes. Det slipper du att se, min ljufva vän.
Hijpp. Han säger, att de duga ej till detta.
Thes. Då hålla vi med litet ju tillgodo.
Vår fröjd skall bli att deras fel ej märka,
Och hvad en arm välmening icke mäktar,
Bör ädelt räknas den tillgodo dock.
Hvarthelst jag lände, förberedde sig
Höglärde män på granna heisningstal.
Jag ~åg dem stå der darrande och bleka
Och komma af sig midt i meningen
Samt svälja lexan utaf idel fruktan,
Till dess de helt och hållet tystnade,
Och jag blef utan helsuing. Tro mig, hulda,
1 denna tystnad fann jag dock mitt hell,
Och i den skygga trohets blygsamhet
Jag läste mer än i en pladdertungas
Sjelfkloka, skrytande vältalighet.

När hjertat utaf tro och enfald flammar, Så talar tungan renast, då den stammar.
	(PiIILOSTRAT kommer,).
Phil. Nu är prologen redo, nådig herre, Om ni befaller.
	Thes.	Låt den komma då.	(‘Fanfarer,).
		(Prologen kommer,).
Prol. “Om vi misshaga, ej vi rå derför.
Med bästa vilja gripa vi oss an;
Så står det till. Enhvar utaf oss gör
Det hufvudsumman är — så godt han kan.
Märk väl, att hit vi kommit på förtret,
Men ej att åstadkomma något roligt;
Att skralt det går — så mycket ni det vet -—Och att ni ångrar er, är mycket troligt.
Nu börjas pjesen; ser ni riktigt på,
Så lär ni nog allt, som behöfs förstå.”
Thes. Den der karlen är inte så noga, han.
Lys. Han har ridit sin prolog som en sprakfåle; han lbrstår sig inte på att säga: ptro! En god moral, min prins; det är icke nog att tala, man måste också tala uppriktigt.
Hipp. Han har verkeligen spelat sin prolog, som ett barn spelar flöjt; det låter nog, men takten felas.
Thes. Hans tal liknade en hoptrasslad kedja; ingenting var sönder, men allt i oordning. Hvem kommer nu?

(PvRAInUS, TrnsnE, VÄGG, MXNSKEN och LEJON uppträda
som stumma personer,).
Prol. “Helt visst, mitt herrskap, undrar ni på detta,
Men umeningen skäll dock bli klar till sist.
Det här är Pyramus, skall jag berätta,
Och denna fru skön Thisbe är förvisst.
Den karlen der med kalk och rappning på,
Det är den stygga muren, vid hvars spricka
Den stackars Pyramus är glad att få
En smula stå och hviska med sin flicka.
Och han, som står med lykma (ler och hund,

Skall föreställa månsken, mina nåder,
Ty det vid månsken är en midnattsstund,
Vid Nini graf, de älskande nu gå der.
Den grymma besten der ett lejon är,
Som gör skön Thisbe skrämsel och besvär.
Bäst som hon väntar på sin hjertans kär,
Hon flyr sin väg och låter manteln fara;
Den griper lejonet med blodig nos.
Nu kommer Pyramus, den svennen rara,
Och hittar manteln; Thisbe är sin kos.
Då drar han blodigt barsk barbarisk klinga
Och borrar bladet i sin bara barm,
Och Thisbe ses en doik i hjertat stinga,
Der hon i mullbärshäcken står så arm.
Allt hvad soni vidare nu hör till detta
Må lejon, mur och månsken er berätta.”
(PRoLoG, Tmsnu, LEJON och M~NsKEN gå,). Thes. Jag undrar, om lejonet skall tala.
Dem. Det vore inte underligt, min prins; ett lejon måtte väl kunna tala, då så många åsnor kunna det.
il/lur. “1 denna pjes går saken derpå ut,
Att jag är mur; mitt namn är annars Snut.
Jag är en mur — så ödet kan sig skicka —Som har en ganska reputerlig spricka,
Igenom hvilken Thisbe med sin vän
1 tysthet hviskar uti skymningen.
Men denna kalk och denna gips och gruset
Bevisa, att som mur jag hör till huset.
1 höger och i venster hand är sprickan;
Der skall nu älskarn hviska smått till flickan.”
Thes. Kan man begära, att ler och långhalm skulle tala bättre?
Dem. Det är det qvickaste skiljetecken jag någonsin hört tala, min prins.
Thes. Pyramus går muren på lifvet. Tyst!
Pyr. “Du grymma natt, du natt med kolsvart hy, Som kommer jemt, när dagen är förliden,

Ack, ack, du natt, mig qval och sorger bry,
Jag fruktar, Thisbe passar ej på tiden! —Och du, o mur, du ljufva, kära mur,
Som hör till hennes hus och mitt tillika,
Du mur, du mur, du ljufva, kära mur,
Låt upp din	spricka och låt mig få kika; (il/luren håller upp sina fingrar,).
Tack, kära mur! Zeus löne ditt besvär! —Hvad ser jag? Ack, min Thisbe ser jag icke!
Du mur, som skymmer hvad mig kärast är,
Zeus sin förbannelse på dina stenar skicke!”
Thes. Mig tycks, att muren, som också har känslor, borde förbanna honom igen.
Pyr. Nej, sannerligen han det bör, herre! “På dina stenar skicke” är Thisbes replik; det är hon, som nu skall fram, och det är jag, som skall spionera på henne genom muren. Ni skall få se, att det går precist som jag säger. Se der är hon.
(TrnsBE kommer,).
This. “0 mur, du ofta har min suckan hört, Då från min Pyramus du skilde mig, Och mina körsbärsläppar ofta rört
Med kyssar sten och murbruk uti dig!”
Pyr. “Jag ser en röst; i springan vill jag titta, Om jag kan höra Thisbes anlete.
Thisbe!”
This.
Pyr.
Och som
This.
Pyr.
This.
Pyr.
This.
Pyr.
This.
“Jag tror, det är min vän; hur honom hitta?” “Tro hvad du vill, jag år din älskare Limander trogen in i döden.”
“Jag är din Helena i alla öden.” “Ej Skefalus sin Pi’ocrus höll så kär.” “Du är min Skefalus, jag Procrus är.” “Gif mig igenom hålet här en puss.” “Aj, hålet kyssen fick, ej Pyramus !“ “Möt mig vid Nini graf, min hulda mö.” “Jag kommer. jag må lefva eller dö.”

EN MIDSOMMARNATTSDROM. V, l.

Mur. “Så jag som mur min tjenst expedierar; Nu är det tid, att mur sin väg marseherar.”
(MUR, PYRAMUS och THIsnE gå,).
Thes. Nu är muren nere emellan de båda grannarna. Dem. Ja, hvad skall man göra, min prins, när väggarna hafva öron?
Hipp. Det här var det dummaste tyg jag någonsin hört. Thes. Det bästa af det här slaget är bara skuggspel, och
det sämsta är inte sämre, om inbillningskraften hjelper till. H~pp. Då får det vara er inbillningskraft och icke deras. Thes. Om vi icke hafva sämre inbillning om dem, än
de hafva om sig sjelfva, så kunna de passera för exeellent folk. Här komma två ädla djur in, en måne och ett lejon.
(LEJON och MXNsKEN komma,).
Lejon. “Ni mina damer, som er alterera
För minsta råtta, som på golfvet går,
Helt säkert blifva skrämda mycket mera,
När besten lejon rytande här står.
Att jag är snickar Snugg, det vill jag er påminna,
Men hvarken lejon eller lejoninna.
Om jag som lejon kom att öfva våld
På detta rum, så vore jag väl såld.”
IT/ses. Det var en höflig best och mycket samvetsgrann.
Dem. Min prins, det är verkligen den bästa best jag någonsin sett.
Lys. Det der lejonet är en riktig räf i tapperhet.
Thes. Det är sant; och en gås i förstånd.
Dem. Det tror jag inte, min prins, ty hans tapperhet rår icke med hans förstånd, men räfven rår med gåsen.
Thes. Jag är säker på att hans förstånd icke heller rår med hans tapperhet, ty gåsen rår icke med räfven. Nå väl, öfverlemna den saken åt hans förstånd och låt oss höra, hvad månen har att säga.
Månsk. “Horalyktan månen är med horn i pannan.” Dem. Han borde hafva haft hornen på hufvudet. Thes. Han är en fullmåne; hornen sitta osynliga i periferien.

Månsk. “Hornlyktan månen är med horn i pannan. Och jag är mannen uti månen, jag.”
Ilhes. Det är det största misstaget af alltihop. Då borde ju karlen sitta i lyktan, hur kan han annars vara mannen månen?
Dem. Hans törs inte det för ljusets skull, ty ljuset ser ut, som om det skulle heta snyt-ut.
Hspp. Jag är ledsen vid den der månen; om det ändå blefve månskifte!
Thes. Att dömma efter det ringa ljuset i hans förstånd, så är han i aftagande. Men vi få likafullt hålla ut till slut för höflighets skull.
Lys. Gå på, måne.
Månsk. Allt hvad jag har att säga är att förtälja, att lyktan är månen, jag mannen i månen, den här törnbusken min törnbuske, och den här hunden min hund.
Den?. Allt det der borde ju vara i lyktan, emedan det är i månen; men tyst, här kommer Thisbe.
(THISBE kommer,).
This. “Det här är Ninus’s graf~ hvar är mia älskllng?”
Lejon. “U—U—U—”
(Lejonet vrålar och TmsnE springer bort,).
Den?. Bra vråladt, lejon.
Thes, Bra sprunget, Thisbe.
Hipp. Bra, månsken! — Sannerligen, månen skiner med mycket behag.
(Lejonet rifver s der TmsnEs mantel,).
Thes. Bra rifvet, lejon!
(PYRAMIJS kommer,).
Dem. Och så kommer Pyramus.	(LEJON går,).
Lys. Och så försvinner lejonet.
Pyr. “Tack, ljufva måne, för ditt solsken, tack, Och tack för det du skiner så, da klara!
Vid dina ljufva gyldne strålar, ack, Jag får ett ögonblick hos Thisbe vara
“0 dunderslag!

Jag arme, jag!
Hvad grymma öden här?
Mitt öga, du,
Hvad ser du nu?
Ack, ljufva hjertanskär!
Din mantel god
Bestänkt med blod!
O	furie, kom hit Och lifvets tråd,
Förutan nåd,
Klipp, skär och ryck och slit !“
Ilhes. En sådan jemmer och en god väns död kunde hardt när göra en karl melankolisk.
Hipp. Jag tycker minsan, att det är synd om karlen.
Pyr. “Natur!
ilvi har du lejon skapt och lejoninnor, Då nu ett lejon kränkt mitt hjertas vän, Som är, nej var den skönaste bland qvinnor, Som nånsin lefvat, lyst och lisat än ?“
“Kom, tårars haf!
Ut, svärd och glaf,
Djupt i min barm att gå!
Till venster här,
Der hjertat är,
Så dör jag, så, så, så.
Nu är det slut,
Jag andats ut,
Min själ är hos min mö.
Qväfd rösten är;
Bort, måne der!
Nu dö, dö, dö, dö, dö.”
(Dör. M~NsKEN går,),

Dem. Dö, dö, dö; månntro han menar qvitt å deux och att, när han är död, så är han qvitt?
Lys. Nej, det var inte qvitt å deux, det var en sinkadus han fick, och nu är det slut med honom.

Thes. Men nog kan en fältskär ändå sinka ihop honom igen.
Hippo. Hur kommer det till, att månskenet går sin väg, innan Thisbe kommer tillbaka och finner sin älskare?
Thes. Hon får nog rätt på honom vid stjernornas sken. Här kommer hon, och hennes jemmer slutar pjesen.

(TuIsnE kommer,).
Hippo. Mig tyckes hennes jemmer icke bör vara lång öfver en sådan Pyramus. Jag hoppas, att hon skall taga saken kort och godt.
Dem. Ett stoft i vågskålen kan afgöra, hvilkendera är bättre, Pyramus eller Thisbe.
Lys. Hon har redan fått syn på honom med sina ljufva ögon.
De???. Och jemrar sig som följer.
This. “Du sofver, vän?
Vak upp igen!
Min dufva, har du dött?
Säg, säg! — Helt stum?
Död, död! ditt rum
Blir grafven, slumra sött!
Din liljemun,
Din näsa rund
Och din gullvifvekind,
Allt är förbi,
Förbi, förbi!
Din gröna blick är blind.
Kom, systrar tre,
Kom hit, o ve,
Med hand som mjölk så blek
Lägg den i blod;
Hans lifstråd god
Ni klippt med sax på lek.
Nu tunga, tig!
Svärd, blotta dig
Och ~nrga barmens snö!

Slå mig ihjel!
Godt folk, farväl!
Adjö, adjö, adjö!”
Thes. Månsken och lejon hafva blifvit öfver för att begrafva de döde.
Dem. Ja, och muren också.
Bot. Nej, jag ber ödinjukast; muren är nedrifven, som skilde deras föräldrar åt. Behagar ni att se epilogen eller att höra en bergomasco-dans utförd af två af vårt sällskap?
Thes. Ingen epilog, jag ber; ert stycke behöfver ingen
ur~äkt. Ingen ursäkt alls! När alla aktörerna äro döda, så fns ingen att klandra. Sannerligen, om den, som har skrifvit pjesen, hade spelat Pyramus och hängt sig i Thisbes strumpeband, så hade det blifvit en rar tragedi, och det är den också verkligen och mycket väl spelad. Men kom nu med er bergomasco-daus och låt epilogen fara.
(‘Dans,).
Thes. Midnattens jerumun har sitt tolfslag ropat.
Till sängs, J älskande! Spöktimman nalkas.
Jag fruktar, vi försofva oss i morgon,
Då vi så länge vakat ut på natten.
Men denna grofva pjes har dock fördrifvit
Den tunga nattens gång. Till sängs, god’ vänner!
1 ljorton dagar denna fest skall räcka
Och hvaije morgon nya fröjder väcka.	(‘Älla gå,).

ANDRA SCENEN.
(PUCK kon?mer,).
Puek. Nu ryter lejonet efter kött,
Och mot månen vargen tjuter;
Utaf dagens mödor trött,
Plöjarn ljuflig hvila njuter,
Ugglan höjer gällt sitt skrik,
Uti spisen ghimmar glöden,
Och på svepning och på lik
Tänker sjuklingen i nöden.

Midnattsklockor ängsligt slå.
Grifter öppna sig och vårdar,
Och de hemska spöken grå
Glida öfver kyrkogårdar.
Men vi elfvor, som i dans,
Hekate, ditt spann omringa,
Skrämda utaf solens glans,
Som en dröm med skuggor svinga.
Nu vi fröjdas; ej en katt
Detta fridens hem skall störa,
Jag en sopqvast tagit fatt
För att rent kring tröskeln göra.

(OBERON och TITANJÅ med svit uppträda,). Ober. Flämta ljusen matt i salen,
Gif dem eld och gif dem sken,
Elfvor! hoppa lätt på balen,
Lätt som fogel ifrån gren;
Sjung er visa på mitt sätt,
Tralla, dansa, trippa lätt.
Tit. Lär er visan utantill,
Slå på hvarje ord en drill;
Hand i hand, med elfvors ro
Vi	välsigna deras bo.
(Sång och dans,).
Ober. Elfvor nu till dager ljus
Svärme uti detta hus.
At den bästa brudsäng ge
Vi	en rik välsignelse.
Deras ätt och barnaskara
Evigt skall välsignad vara,
Aldrig dessa paren tre
Nånsin split och tvedrägt se.
Ej naturens hand skall rå
Att dem lyte sätta på;
Ingen utaf deras ätt
Skall bli märkt på något sätt,

Född med någon plåga led,
Harmynt, fläckig eller sned.
Arladagg på hvarje dörr
Stänk, ni elfvor, nu som förr.
Hvarje rum i detta slott
Skall af trefnad få sin lott,
Och med ljuflig frid och ro
Agara i sin boning bo. Tiden flyr;
Fort till bestyr!
Möt mig så, när morgon gryr.
(OnEnoN, TITANIA och svit gå,).
Puck. Om vi skuggor er misshaga,
0, så låten bli att klaga;
Tron, att i en slummer blott
För ert öga syner gått,
Och att detta skuggspel här
Blott en dröm, en villa är.
Klandren ej vårt spel, vår sång,
Bättre blir det nästa gång;
Ty, så sant som Puck jag heter,
Om vår svaghet man förgäter,
Och ej tadlets gadd oss når,
Bättre nog härnäst det går,
Annars må ni skälm mig kalla;
Nu god natt, J vänner alla!
Klappen nu med all er makt,
Nisse står vid hvad hän sagt.
(PUCK går>.

CORIOLANUS.

PERSONER:

CAJUS MARCIIJS CORIOLANUS, TULLUS AIJFIDIIJS, Voiscernas
	en romersk ädling.	faitherre.

TITUS LARTIUS, faitherrar i kri- En hofding näst efter Anfidius
COMINIUS,	get mot Vol-	 befälet.
	scerna.	Sammansvurne.
)IENENIUS AGRWPA, Coriolani	En borgare från Antinm.
 vän.	Två voisciska vakter.
SICINIUS VELUTUS, foiktribuner	VOLUMNIA, Coriolani mor.
JUNIUS BRUTUS, ‘	VIRGILIA, Coriolani gemål.
MARCIUS, Coriolani son.	VALERIA, Virgilias väninna.
En romersk härold.	Kammarfrnar hos Virgilia.

Rosnerska och volsciska senatorer, patricier, cediler, liktorer, krigare,

borgare ni. fl.

FORSTA AKTEN. FORSTA SCENEN.
En gata i Rom.

(En hop upproriska borgare uppträda med käppar, påléar
och andra vapen).
1 Borg. Hör, hvad jag har att säga, innan vi gå vidare.
Alla. Tala, tala!
1 Borg. Ha ni alla föresatt er att heldre dö än svälta ihjel?
Alla. Föresatt oss! Föresatt oss!
1 Borg. För det första vet ni, att Cajus Marcins är folkets hufvudfiende.
Alla. Det vet vi, det vet vi!
1 Borg. Låt oss dräpa honom, så kan vi sjelfva sätta vara spannmålspriser. Ar det beslut på det?
Alla. Intet mera prat om den saken. Det skall vi göra. Bort, bort!

2 Borg. Ännu ett ord, gode borgersmän!
1 Borg. Oss anser man för usla borgare, men patricierna för goda och vederhäftiga. Vi kunde berga oss på det, som de store förslösa. Om de bara ville ge oss sitt öfverfiöd, medan det ännu duger att förtära, så kunde vi tro, att de hade menskligt förbarmande med oss, men de tycka, att vi kosta dem för mycket. Den hunger, som ntmerglar oss, åsynen af vårt elände, är likasom ett register, i hvilket de läsa sitt öfverfiöd specificeradt; vårt lidande är en vinst för dem. Låt oss hämnas detta med våra spett, innan vi sjelfva bli spetsade. Ty det vete gudarna, att jag säger detta utaf hunger efter bröd, men icke utaf törst efter hämd.
2 Borg. Är det förnämligast emot Cajus Marcius som ni vill göra ert anfall?
Alla. Mot honom först; han är en riktig hund emot folket.
2 Borg. Betänker ni också, hvilka tjenster han gjort sitt fädernesland?
1 Borg. Alldeles! Och skulle gerna ge honom sitt tillbörliga beröm derför, så framt han. icke sjelf gjorde sig betalt med att vara så högfärdig.
2 Borg. Nej, tala icke så försmädligt!
1 Borg. Det skall jag säga er, att allt berömligt, som han har gjort, det har han gjort i den afsigten. Ehuruväl samvetsöma menniskor åtnöja sig med att säga, att han gjort det för sitt fädernesland, så har han dock gjort det för att behaga sin mor och för att sjelf få högfärdas, ty han är lika högfärdig, som han är tapper.
2 Borg. Ni lägger honom till last ett naturfel, som han icke rår för. Att han är snål, det kan ni åtminstone icke säga.
1 Borg. Om jag också icke kan säga det, så har jag likväl ingen brist på anklagelser emot honom. Han har så många fel, att ingen orkar räkna upp dem. (Glådjerop bakom scenen,). Hvad är det för ett hurrande? Den andra sidan af staden är i rörelse. Hvarför stå vi här och prata? Till Capitolium!

Alla. Kom, kom!
1 Borg. Tyst, hvem kommer der?
(MENENIUS AGRIPPÅ kommer,).

2 Borg. Den värdige Menenius Agrippa, som alltid har älskat folket.
1 Borg. Åh ja, han är hederlig nog, om bara alla de andra vore så!
Men. Hvad står det på, godt folk? Hvart gäller färden Med påk och klubba? Säg, hvad har ni för er?
1 Borg. Vårt förehafvande är icke senaten obekant. 1
1~jorton dagar ha de hört glunkas om hvad vi ärna göra, och nu vilja vi visa dem det i handling. De säga, att fattiga kllenter ha stark audedrägt, nu skola de få känna, att vi också ha starka armar.
Men. Men, goda vänner, mina kära grannar, Vill ni förderfva er?
1 Borg.	Det är ej möjligt,
Det redan är förbi med oss, min herre.
Men. Jag säger er, godt folk, att adeln har
För er en ömsint omsorg; lika gerna
Ni kan i denna nöd och dyra tid
Med påkar himlen slå, som lyfta påkar
Mot Romas stat, som aldrig hejdar farten,
Men spränger tiotusen betselkedjor
Med länkar starkare, än nånsin ni
Kan lägga på den. Deuna dyra tid
Är gudars verk, men ej patriciers;
Er böjda knän, men icke armar hjelpa.
Ack, ert elände ryckt er med sig dit,
Der större nöd er väntar, och ,l klandren
De styresmän, som faderligt er hägna,
Fast J förbannen dem som fiender.
1 Borg. Hägna oss! — Jo, vackert hägn! — De ha aldrig frågat efter oss. Låta oss svälta ihjel och ha sina magasiner fullproppade med spannmål; göra förordningar emot ockrare för att understöda ockrare; dagligen afskaffa alla helsosamma lagar emot den rike och dagligen hitta på
69

allt strängare och strängare förordningar för att fängsla och förtrycka den fattige! Om kriget icke äter upp oss, så äta väl de upp oss, och det är all den kärlek de hysa till oss.
Men. Ni måste antingen bekänna sjelfva,
Att ondska er regerar, eller ock
Som dårar anses. Jag er vill förtälja
En liten saga, som ni kanske hört,
Men som den passar hit, så vill jag våga
Att duka opp den än en gång för er.
1 Borg. Godt, den har jag lust att höra, herre. Men ni får icke tro, att ni kan afspisa vårt missnöje med en slagdänga. Var så god och låt oss höra.
Men. Det var en gång, då alla kroppens lemmar
Mot magen gjorde uppror, klagande
Att magen ensam satt i kroppens midt,
Liksom ett svalg, overksam och beqvämlig
Och endast slukade, men aldrig deltog
1 några mödor med de öfriga,
Som sågo, hörde, tänkte, gingo, kände
Och delade bestyren ömsevis
Till gagn för hela kroppens lust och trefuad.
Men magen svarade —1 Borg. Godt, herre; hvad svarade magen på det?
Men. Jo, vänta. — Med en art af leende,
Som ej från hjertat gick, men just så här —Ty, ser ni, jag kan låta magen le
Så väl som tala — svarade han hånfullt
De tredska lemmarna, som afundsjuka
Hans intägt hade klandrat, lika bra
Som ni senaten kränkt, för det den ej
Beskaffad är som ni.
1 Borg.	Men magens svar?
Det krönta hufvudet, det vakna ögat,
Rådgifvarn hjertat, armen vår soldat,
Vår fåle benet, tungan vår trumpet,
Med fiere stöd och mindre hjelpare
1 denna verkstad, om de nu —

	Men.	Hvad då? —
Den karIn kan prata, han! — Hvad då? Hvad då? 1 Borg. Betvungna blefve af den frossarn magen,
Som kroppens rännsten är, —
	Men.	Nå väl; hvad då?
1 Borg. Besagda lemmar, om de skulle klaga, Hvad kunde magen svara?
	Men.	Hör nu på.
En smula tålamod — ni har ej stort —Så skall jag er förtälja magens svar.
1 Borg. Det der tar aldrig slut.
	Men.	Gif akt, min vän.
Den hedersmannen magen var betänksam,
Ej rask som klaganden, och svarte så:
“Sant är, ni, mina hjertans vänner,” sad’ han,
“Att jag i första hand den föda ajuter,
Som ger er näring; det är också billigt,
Ty jag är hela kroppens foderlada
Och magasin; men kom ihåg, att jag
Kring alla blodets rännilar det sänder
Till hofvet, hjertat, och till thronen, hjernan,
Och genom kroppens alla vrår och vinklar
Tar kraftigaste nerv och minsta åder
Af mig emot den sunda näringskraft,
Hvaraf de lefva; och om alla icke” —Hör gode vänner, hör, så säger magen —1 Borg. Godt; vidare.
	Men.	“Om alla icke genast
Bli varse, hvad jag gifver en och hvar,
Så kan jag styrka dock, att allesaniman
Af mig mottaga musten utaf allt
Och lemna mig afskrädet.” Nå, hvad tycks?
1 Borg. Det var ett svar. Tillämpningen, jag ber!
Men. Jo, Roms senat är denna goda magen, Och ni de tredska lemmarna; betänken Dess råd och omsorg, öfvervägeu rätt, Hvad statens bästa rör, och ni skall finna,

Att hvad er gifs ej går på allmän räkning,
Men kommer genom dem och går till er,
Men ingalunda från er sjelfva. — Nå,
Hvad tycks, du stor-tå i församlingen?
1 Borg. Jag stor-tån, hvarför stor-tån just? Men. Jo, lägst och sämst och fattigast af alla,
Du främst i detta kloka uppror går.
Du lurk af sämsta ras, du löper fräckt
1 spetsen för att egen fördel vinna.
Dock, tagen edra styfva påkar fram,
Rom vill med sina råttor drabba samman;
Den ena parten får sin säkra bane.
Hell, ädle Marcius!
	(CAJUS MARCIUS uppträder,).
	Mar.	Jag tackar er. —
Hvad står det på, du usla skojarpack, Som klår ditt arma liliande förstånd, Tills skabb det blir.
	1 Borg.	Ni alltid höflig var.
Mar. Den höflig är mot er, han smickrar otäckt.
Hvad vill ni ha, ni hundar? Icke krig
Och icke fred; det ena skrämmer er,
Det andra gör er fräcka. Den er tror,
Han finner harar, der han söker lejon,
Och gäss för räfvar. Mer att lita på
1 ären ej än eldkol på en is
Och snö i solen. All er dygd är den,
Att prisa den, som nedtryckt är af brott,
Och gorma, om han näpses utaf lagen.
Den rang förtjenat, ock ert hat förtjenar,
Och edra känslor likna sjuklings matlust,
Som jemt vill ha hvad honom skadar mest.
Eho som litar på er gunst, han simmar
Med fenor utaf bly och hugger ekar
Med strå af vass. 1 galgen med er! Tro er?
1 byten sinnelag i hvar minut

Uch kallen ädel, den som nyss ni hatat,
Och usel den, som var er afgud. Ha!
Hvad står det på, att rundt kring hela staden
1 skriken mot senaten, som likväl
Näst gudarna er håller uti tukt
Och hindrar er att äta upp hvarandra? —Hvad vilja de?
	Men.	Bestämma spannmålsprisen;
Af spannmål, säga de, är staden full.
iI/lar. 1 galgen med dem! Ha! de säga det?
1 spisvrån sitta de och tro sig veta
Allt hvad som sker på Capitolium,
ilvem der har makten, stiger eller faller,
Och dikta kif och dikta giftermål
Och stärka sitt parti och sänka dem,
Soni de ej lida, långt inunder trädskon.
De säga, att det fns tillräckligt spannmål?
Om bara adeln lade bort sitt kink
Och lät mig hugga in, jag skulle stapla upp
En sådan hög af sönderhuggna slafvar,
Att knappt min lans der skulle botten hinna. Men. Nej, dessa äro redan lugnade,
Ty fast de hafva riklig brist på foikvett, Så äro de dock väldiga puitroner. —Men säg, hur är det med den andra truppen?
Mar. Förskingrade. — 1 galgen med dem alla!
De hungra, sade de, och gnällde ordspråk,
Som:	“hunger bryter sten ;“ “en hund skall äta;”
‘Mat är för mun ;“ “ej blott för rike man
Är kornet gjordt.” — Med slika gamla stumpar
De gåfvo harmen luft. Då deras fordran
Man nu beviljat, — mäkta stor var den,
Och enkom gjord att bräcka adels hjerta
Och göra makten blek — så hurrades
Och hurrades igen och slängdes mössor,
Som ville de på månens horn dem hänga. Men. Och hvad blef dem beviljadt?

	Mar.	Fem tribuner
Af eget val, som deras pöbelvisdom
Försvara skulle: Brutus är den ena,
Sicinius och — knäfveln vet hvem mer!
Förr skulle packet Rom ha rifvit ned,
An jag gått in på sådant. Nästa gång
De vinna ännu mer och resonera
Om uppror mera högljudt.
	Men.	Det är sällsamt.
Mar. Ynkryggar, packa er nu hvar till sitt! (En budbärare kommer,).

Budb. Är Cajus Marcius här?
	Mar.	Ja visst; hvad vill ni?
Budb. Berätta er, att Voiscerna sig väpnat.
Mar. Det fägnar mig! Så kunna vi bli qvitt Allt öfverfiödigt pack. — Se, stadens äldste!

(CoMINLuS, TITUS LAwrIus och flere senatorer, JUNIUS BRUTUs och SICINIUS VELUTUs uppträda,).

1 Sen. Hvad ni har sagt oss, Marcius, har skett:
Sig Voiscerna ha väpnat.
	Mar.	Deras höfding,
Tullus Aufidius, ger er nog att sköta.
Jag syndar med min afund mot hans adel,
Och om jag icke vore den jag är,
Jag ville vara han.
	Gom.	Ni slagits förr.
Mar. Ons halfva verlden slogs mot andra halfvan,
Och han min stallbror vore, föll jag af
Blott för att slåss med honom; jag är stolt
Att hetsa sådant lejon.
	1 Sen.	Adle Marcius,
Ni följer väl Cominius i striden?
Gom, Det har ni lofvat mig.
	Mar.	Det har jag gjort,
Och håller ord, — Du, Lartius, skall se

Mig än en gång i pannan Tullus hugga. Hvad, är du lam? Du uteblir kanhända?
Tit. Nej, Cajus Marcius; på ena kryckan
Jag stöder mig och hugger med den andra, Förr’n sådant jag försummar.
	Mar.	Äkta adel!
1 Sen. Till Capitolium oss följ, der vänta En hop af våra vänner.
	Tit.	Gå förut,
Cominius dernäst, och sedan vi:
Er tillhör främsta platsen.
	Com.	Ädle Lartius!
1 Sen. (till borgarne,). Fort, hem med er! se så:
	Mar.	Nej, låt dem följa.
Hos Volscerna fns korn; gå dit, ni råttor, Och gaag på logen. — Värda upprorssällskap, Ert mod i blomma står; kom med, kom med!

(Senatorerna, COMINLUS, MARCIUs, TITUS LARTIUS och MENENIIJS gå; borgarne smyga sig bort,).

Sic. Fins någon menniska så stolt som han?
Brut. Det fns ej maken.
Sic. Då vi till foiktribuner blefvo valda, —Brut. Såg ni hans läpp, hans öga?
	Sic.	Och hans hån.
Brut. Uppretad kan han håna gudarna.
Sic. Och till och med den kyska månen gäcka.
Brut. Må kriget sluka’n; han är alltför stolt, Med all sin tapperhet.
	Sic.	Ett sådant lynne,
Af medgång kittladt, trampar med förakt
På sjelfva middagsskuggan; men jag undrar,
Hur han kan smälta det att tjena under
Cominius.
Brut. Jo ryktet, som han älskar Och står så väl hos, kan ej bättre hägnas
Och mer förökas än uppå en plats

(De gå).
(Han läser,).

Den främste närmast; hvad som icke lyckas
Blir fältherrns fel, om också allt han gör,
Som göras kan, och vildsint tadel ropar
Om Marcius: “Ack, hade ändå han
Befälet haft !“
	Sic.	Och lyckas allt, så röfvar
En gnnstig mening, som vid Marcius hänger, Ifrån Cominius förtjensten.
	Brut.	Ja;
Han redan har Cominii halfva rykte,
Fast han det ej förvärft; Cominil fel
Den andres prydnad bli, ehuruväl
Han ej förtjenat det.
	Sic.	Kom, låt oss höra,
Hur allt är tillstäldt, och på hvad fason
Ett slikt krushufvud rustar sig i ordning
Till detta krigståg.
	Brut.	Låt oss följas åt.

ANDRA SCENEN.
CORIOLI. Senatens rådsal.

(TULLUS AUFIDIUS och några senatorer uppträda,). 1 Sen. Ni tror då verkligen, Aufidius,
Att Rom har forskat våra planer ut
Och vet, hur här går till?
	Auf.	Tror ni det icke?
När tänktes nånsin här en tanke ut,
Som hann i verket sättas, förr än Rom
Oss lurade? För fyra dagar sedan
Jag hade bref. Det lyder så — jag tror,
Att jag har brefvet på mig; jo, se här:
“En här man värfvar; ingen vet, om öster
Det gäller eller vester. Stor är nöden,
Och folket uppror gjort. Cominius
Och Marcius, er gamle fiende,
Som mer af Rom är hatad än af er,

Samt Lartius, en tapper Romare,
Så sägs det, leda dessa rustningar,
Man vet ej hvart, men troligtvis mot er.
Betänken det.”
1 Sen. Vår härsmakt står på fältet;
Vi aldrig trott, att Rom ej redo var Att möta oss.
Auf. Och ni har handlat klokt,
Som dolde edra planer, intilldess
De måste träda fram; dock Rom har sport dem
1 sjelfva kläckningen, och denna upptäckt
Har mycket kortat af vår plan, som var
Att taga mången stad, förr’n Romarn märkte,
Att vi på benen voro.
	2 Sen.	Ädle Tullus,
Er fullmakt tag och im till er skara,
Vi dröja här Corioli att skydda.
Om de belägra oss, så kom med hären
Och undsätt staden. Dock, jag tviflar på
Att oss det gäller.
	Auf.	Tvifia ej på det.
Min kunskap säker är. Ja — ännu mer:
En del af deras här är re’n i farten
Och det mot oss. Jag lemnar er, J fäder.
Om jag och Marcius på fältet mötas,
Så ha vi svurit på att icke sluta,
Förrän den ene icke mer kan hugga.
Alla. Er hjelpe gudarna!
	Auf.	Och er bevare!
1 Sen. Farväl!
2 Sen. Farväl!
Auf. Farväl!

TREDJE SCENEN.
Rom. Ett rum i MAncu hus.
(VOLUluNIA och VIRGILIA sitta och sy,).
Vol. Kära dotter, sjung eller tala åtminstone i en litet

77

muntrare ton! Om min son vore min man, så skulle jag fröjda mig mer åt en frånvaro, under hvilken han vunne ära, än åt hans omfamningar, huru innerliga bevis de än vore på hans kärlek. Då han ännu var ett litet barn och min enda lifsfrukt, då ungdom och behag ådrogo honom allas blickar, ja, då hans mor icke skulle hafva sålt en enda timma af hans åskådande för en konungs dagslånga böner, redan då — när jag betänkte, huru äran skalle pryda en sådan varelse, saint att han icke vore stort bättre än en målning, som hänger på väggen, om icke begär efter ära gåfve honom lif — var det mig en fröjd att låta honom uppsöka faror, der det var troligt, att han skulle vinna rykte. 1 ett blodigt krig skickade jag honom ut, och han kom tillbaka med pannan kransad med eklöf. Hör du, min dotter, mitt hjerta sprang icke högre af fröjd, då jag först fick höra, att jag fått ett barn af mankön, än då jag för första gången såg, att han bevisat sig vara en man.
Virg. Men om han hade stupat, hvad skulle ni då hafva sagt?
Vol. Då skulle hans ärorika namn hafva blifvit min son; jag hade då ansett det för min afkomma. Hör min uppriktiga bekännelse: hade jag ett dussin söner, alla mig lika kära och ingen mindre älskad än din och min gode Marcius, så ville jag heldre, att elfva med ära skulle dö för sitt fosterland, än att en skulle bortslösa sitt lif i vällust och lättja.
(En kamma~fru kommer,).
Kamntarf. Min fru, Valeria kommer för att besöka er.
Virg. Jag ber er, låt mig draga mig tillbaka.
Vol. Nej, nej, det får du icke!
Mig tycks jag hör din makes trumma- skrälla
Och ser, hur Tullus han vid håret släpar;
Som barn för björnen flykta Volseerna.
Jag honom stampa hör och ropa så:
“Kom hit, pultroner, aflade i fruktan,
Fastän i Rom ni föddes!” Blodig panna
Med pansarhandsken torkar han och går

Likt skördernannen, som skall hugga allt, Så framt han ej dagspenningen vill mista.
JJirg. Hans panna blodig! Intet blod, J Gudar!
Vol. Din toka! Sådant kläder mer en man
An gyldne segertecken. Hecuba
Ej räckte mera fager barm åt llector,
Som didde den, än Heetors panna var,
Då blod den sprutade mot Grekers svärd. —Sag, att Valeria välkommen är. (Karnmarfrun går).

Virg. Må himlen för den grymme Tullus skydda Min Marcius.
Vol. Han lägger Tulli hufvud
Framför hans fot och trampar på hans nacke.

(VALERIA kommer).

Val. God dag, mina ädla fruar!
Vol. Min bästa fru, —Virg. Det fägnar mig att se er, min fru.
Val. Hur står det till med er båda? Ni är riktigt hus-Tiga, det må jag säga. ilvad? Syarbete framme? Ett hyggligt tidsfördrif! — Hur mår er lille gosse?
Virg. Jag tackar er, min fru, han mår väl.
Vol. Han tycker mera om att se på svärd och höra på trumman, än ge akt på sin skolmästare.
Val. Fadren från topp till tå! Det ar en sot pojke, det lofvar jag. Jag betraktade honom i Onsdags en god halftimrne; han har ett sådant bestärndt utseende. Jag såg honom springa efter en grann fjäril o~h, när han hade fångat den, släppte han den lös igen; och så till att springa efter igen, och så raklång på näsan, och så upp igen och fick honom fatt. Antingen han nu blef desperat, för det att han föll, eller hur det var, alltnog, han skar tänderna och ~kt fjarilen i stycken. Ack, ni kan inte tro så han trasade sönder den!
Vol. Det har han efter sin far.
Val. Det är verkligen ett ädelt barn.
Virg. En vildbasare, min fru.

Val. Se så, lägg nu bort ert arbete; ni får lof att slå er litet lös med mig i afton.
Virg. Nej, min bästa fru; jag går icke ut om dörren.
Val. Icke utom dörren?
Vol. Hon skall, hon skall.
Virg. Nej, jag ber er om förlåtelse. Jag går icke öfver tröskeln, förr än min man kommit tillbaka ifrån kriget.
Val. Fy! Stänga in er så der oförnuftigt? Kom, ni skall helsa på en god vän, som ligger i barusäng.
Virg. Jag önskar, att hon snart måtte bli frisk, och besöker henne med mina böner, men gå dit, det kan jag icke.
Vol. Hvarför icke det?
Virg. Icke af maklighet, icke heller af brist på vänskap.
Val. Ni vill bli den andra Penelope; och likväl sägs det, att allt det garn, som hon spann i Ulysses’ frånvaro, blott fyllde Ithaka med mott och mal. Kom; jag skulle önska, att er kammarduk vore så känslig som ert finger; då skulle ni af barmhertighet låta bli att sticka den. Kom, följ med oss.
Virg. Nej, min fru, förlåt mig; jag vill verkeligen icke ut. Val. Se så, följ bara med, så skall jag berätta er herrliga nyheter från er man.
Virg. Ack, goda Valerin, ännu kunna inga hafva hunnit hit.
Val. Jo visst; jag skämtar icke med er, det kom nyheter ifrån honom i går aftons.
Virg. Verkeligen?
Val. Fullt allvar. Jag har hört det af en senator. Så här står det till: Volseerna hafva skickat ut en krigshär, emot hvilken fältherrn Cominius dragit ut med en del af den romerska hären. Er man och Titus Lartius belägra deras stad Corioli; de tvifia icke på att de skola eröfra den och göra ett hastigt slut på kriget. Detta är på min öra sant; kom nu och följ med oss.
Virg. Ursäkta mig; framdeles skall jag aldrig säga nej at er.

Vol. Låt henne vara; sådan hon nu är, skulle hon bara störa vår glädje.
Val. Det tror jag också. — Farväl då! — Kom, min bästa fru. — Jag ber dig, Virgilia, kör ditt högtidliga humör på porten och följ med oss.
Virg. Nej, med ett ord, min fru; jag kan verkeligen icke. Jag önskar er mycket nöje.
Val. Nå, så farväl då.	<De gå).

FJERDE SCENEN.
	Utanför Corioli.

(MARCIUS, TITUS LARTIUS, officerare och soldater komma med flygande fanor och klingande spel. En budbärare).
Mar. Der kommer nytt; jag håller, att de slagits.
Tit. Det ha de ej; min häst mot er!
	Mar.	Topp!
Tit.	Topp!
Mar. Säg, har vår höfding fienderna mött?
Budb. De stå och se uppå hvarann, men än De icke talats vid.
	Tit.	Jag hästen vunnit.
Mar. Jag köper den ig~n.
	Tit.	Jag hvarken säljer
Ej heller ger den bort; ni skall få låna’n På femti år. — Nå, fordra staden upp.
Mar. Hur långt från oss stå dessa härarna?
Budb. Halfannan mil vid pass.
	Mar.	Då kunna de
Vårt härskri höra, liksom deras vi. —Nu Mars, jag ber dig, sätt oss qvickt i farten,
Att vi med svärd, som ryka, måtte draga
Till våra vänners hjelp på fältet ut!
Blås, blås uti trumpeterna!
(Det blåses till parlamentering. Några senatorer visa sig på murarna,>.
Fins Tullus inom edra murar?

	1 Sen.	Nej;
Ej heller någon, som er mindre skyr,
Än Tullus gör, och det är litet nog.
Hör trummorna, som mana fram vår ungdom.
Vi	bräcka muren heldre, än vi låta
Inspärra oss. Vår port tycks vara stängd,
Men är tillbommad blott med strå och stickor
Och öppnar sig utaf sig sjelf. — Hör på! (B§ärskri på afstånd).
Der är Aufidius. Hör, hur han grasserar Uti er klufna krigshär.
	Mar.	Ha, de slåss!
Tit. Då	vet vi, hvar vi ha dem. — Hit med stegen! (Volscerna rycka ut ur staden).
Mar. De sky oss ej, men rycka ut nr staden.
Nu sköldarna för hjertat! Slåss med hjertan
Mer härdade än skölden. — Framåt, Titus!
De oss förakta mera, än vi trott; —Jag svettas utaf harm. — Gå på, kamrater!
Om någon flyr, så är han mig en Volseer,
Och han skall smaka spetsen af mitt svärd.
(Handgemäng emellan Romare och Volscer. Bomarne blifva tillbakaslagne. MÅRCIUS kommer tillbaka).
Mar. All söderns pest er drabbe, Romas afskum!
Må skabb och bölder utan tal er täcka,
Så att man skyr er, förr’n man får er se,
Och smitte så den ene ned den andre
På milslångt håll mot vinden! Gåsa-själar
1 menskohanm, J springen ju för slafvar,
Dem apor kunde slå! Tartar och Pluto!
Er rygg är blodig och er näsa blek
Af fruktans frossa; höger om, hugg in,
Ty annars skall, vid himlens blixtar, jag
Från Volseerna mot er min klinga vända.
Betänk er och gå på; om stånd ni håller,
Vi jaga dem till deras qvinnor hem,
Som de ha följt oss fram till våra skansar.

(Härskri. Ny strid emellan Volseer och Romare. Volscerna
fly in i staden. MAaCIUS förföljer dem till stadsporten).
Nu porten öppen är. Gå tappert på!
För oss, som dem förfölja, är den öppnad,
Men ej för dem, som fly. Kom, gör som jag! (Han störtar in igenom porten., som slås igen bakom honom).
1 Sold. En sådan våghals! Jag har icke lust.
2 Sold. Ej heller jag.
3 Sold.	Nej se, nu är han instängd!
Alla. Nu lär han få på pelsen.

(TITUS LÅRTIUS uppträder).

Tit. Säg, hvart har Cajus Marcius tagit vägen?
Alla. Han utan tvifvel stupat har, min herre.
1 Sold. 1 hälarna de flyende han följde
1 staden in; då stängde de i hast
Dess portar till: nu står han ensam der.
Och trotsar hela staden.
	Tit.	Ädle vän,
Som känslig sjelf i styrka öfverträffar
Ditt känslolösa svärd och ståndar fast,
Då det sig kröker. — Da förlorad är. —En hel rubin af samma vigt som du
Så dyrbar vore ej. Du var en krigsman
1 Catos anda, icke blott förfärlig
1 hugg och slag, men vid din grymma blick
Och thordöns-lika stämmas dundrande
Skaif fienden, som låge hela veriden
1 feberskakning.

(MARCIUS kommer tillbaka blodig och förfölid af Volscerna). 1 Sold. Se!
	Tit.	0, Marcius! —
Vi	rädda honom, eller dö med honom. (Fäktning. Alla intränga i staden).

FEMTE SCENEN.’
En gata i Corioli.

(Några Romare, som släpa byte med sig).

1 Bom. Det här tar jag med mig till Rom.
2 Rom. Och jag det här.
3 Rom. Knäfveln regera! jag trodde, det var silfver. <‘Krigstumultet fortfar på afstånd. CÅ~ruS MÅRCIUs och TITUS LÅRTIUS komma åtföljde af en trumpetare). Mar. Se dessa lymlar, som för lumpna slantar
Förspilla tiden! Kuddar, gammalt jeruskräp,
Teunskedar, paltor, dem en bödel skulle
A afrättsplats begrafva, roffa de,
Förr’n slagtningen är slut. — Hägg ned det packet!
Hör fältherrns härskri! — Låt oss skynda dit!
Der äf Aufidius, min dödsfiende;
Han mördar Romare. Tag, ädle Titus,
Tillräckligt manskap för att värna staden.
Med dem, som mod i bröstet ha, jag ilar
Cominius till hjeip.
	Tit.	Du blöder, Marcius!
Da fäktat allt för häftigt för att bölja
En ny batalj.
Mar. Beröm mig icke, Titus!
Mitt dåd har knappast värmt mig än; farväl!
Att blod jag mist är mera helsosamt
An farligt; mot Aufidius så här
1 kamp jag går.
	Tit.	Fortunas hulda guddom
Förälske sig i dig; må hennes skönhet Din oväns kunga döfva! Tappre hjelte, Dig följe lyckan troget som en page.
Mar. Och älske dig ej mindre, än hon älskar Den mest hon gynnar. — Nu farväl, min vän!
lit. Glorrike Marcius!	(MARCIUS går). Gå, låt trumpeten uppå torget ljuda

Och kalla samman stadens embetsmän;
Vi	skola der förkunna dem vår vilja.	(Gå~).

SJETTE SCENEN.
1 grannskapet af COMINII läger.

(COMINIUS och hans troppar retirera).

C~m. Drag andan nu! Som Romare vi slagits
Och hvarken dårligt stridt mot öfvermakten
Ej heller vikit fegt; ännu en gång
Vi	få en dust. Jag hörde under striden,
Hur våra vänners härskri då och då
Af vinden fördes hit. — J Romas gudar,
Med dem så väl som oss i striden varen,
På det att båda hämma må mötas
Med pannor glädjestrålande och egna
Åt er ett tacksamt offer.
	(En budbärare kommer).
Nå, hvad nytt?
Budb. Man gjort ifrån Corioli ett utfall Och stridt mot Lartius och Marcius; Jag såg de våra fly till sina skansar, Då sprang jag hit.
	Com.	Om ock da talar sant,
Så låter det dock fult. — När skedde det? Budb. För mera än en timma sedan, herre.
Com. Och knappt en mil! — Jag hörde trumman nyss; Behöfver da en timma då på milen?
Du kommer sent.
	Budb.	Af volsciska spioner
Jag blef förföljd och tvungen till en omväg
Af tre till fyra mil. Jag annars kommit
Med budet tidigare.
	(MARCIUS kommer>.
	Com.	Hvem är det,
Som ser mig ut, som om han vore flådd? —

O gudar! Han af Marcius prägeln bär, Jag honom förr än nu har sådan sett.
Mar. Säg, kommer jag för sent?
	Com.	Ej herden bättre
Från thordön skiljer tamburinens ljud, Än March stämma jag från hvarje annans Af mindre klang.
	Mar.	Säg, kommer jag för sent?
Com. Ja, om du ej är klädd i oväns blod, Men svept i eget.
	Mar.	Låt mig famna dig
Så kraftig som jag var, då jag stod brudgum, Så fröjdfull som jag var på bröllopsqvällen, Då vaxljus lyste mig till sängs.
	6/om.	Da hjelte!
Hur står det till med Titus Lartius?
Mar. Som med en man, som brådtom har med domslut
Och dömer en till döden, en till landsflykt,
Frigifver en, beklagar, hotar andra;
1 Romas namn Corioli han håller
Liksom en kopplad vindthund, den han släpper,
Om han behagar så.
	6/om.	Hvar är den slaf,
Som sade, att ni flytt till skansarna?
Hvar är han? Kalla honom!
	Mar.	Nej, låt bli!
Han sanning sagt. — Men våra goda herrar,
Gemene man, — slikt pack skall ha tribuner! —Ej rätta flyr för katt så qvickt, som de
För lymlar flydde sämre än de sjelfva. 6/om. Men huru fick ni segern?
	Mar.	Ha vi tid
Att det berätta? — Nej, det tror jag icke.
Hvar är vår ovän? Har ni vunnit slaget?
Om ej, hvi dröja med att vinna det? 6/om. Vi slogos med förlust och drogo oss
Tillbaka för att vinna någon fördel.

Mar. Hvar ligger deras här? På hvilken flygel Står deras bästa folk?
	6/om.	Så vidt jag vet,
Stå Antiaterna i främsta ledet; Man litar mest på dem: dem anför Tullus, Han, deras hjertans hopp.
	Mar.	Jag dig besvär,
Vid alla strider, som vi kämpat i,
Vid samfält gjutet blod, vid alla eder
Om troget brödraskap, att ställa mig
Emot Aufidius och hans Antiater;
Försumma icke tiden! Låt oss fylla
Med våra svärd och skarpa pilar luften!
Men genast bör det ske.
	6/om.	Jag såge heldre,
Att ni blef förd i bad och balsam lagd
På edra sår, dock djerfs jag aldrig neka
Hvad ni begär; välj ut det folk, som bäst
För denna bragden passar.
	Mar.	Det vill säga
De villigaste. — Fins det någon här —Att tvifla derpå vore synd — som älskar
Det smink, som mig har färgat, fns det någon,
Som älskar fosterlandet mer än sig,
Som dåligt rykte mer än döden skyr
Samt heldre dör med mod, än lefver uselt,
Så må han ensam, eller följd af flera,
Så här med handen vifta till ett tecken,
Att Marcius han följer.

(Alla hurra, svänga sina svärd, lyfta MARCIUS upp på sina
a?’mar samt kasta sina mössor i luften).
Mig allena!
Ni gör mig till ett svärd? Om detta jubel
Uppriktigt är, hvem fns bland er, som ej
Kan fyra Volscer slå? Hvarenda en
Emot Aufidius en sköld kan bära

Så hård som hans. — Jag ~x er alla tacksam,
Men gör likväl bland er ett litet urval;
De öfriga må gå till annan kamp,
Der någon sådan tarfvas. Framåt marsch!
Och fyra välje genast ut de män,
Som äro villigast.
	6/om.	Gå på, kamrater,
Och visa hvad ni duger till, så skall
Med oss ni allting dela lika.	(De gå).
	SJUNDE SCENEN.
	Utanför Coriolis portar.

(TITUS LAR’rIUs, som qvarlemnctt besättning i 6/orioli, går med trummor och trumpeter MARCIUS och CoinNIUS till mötes. En höfding följer honom med soldater och en vägvisare).
lit. Sätt vakt vid portarna och gör er phigt,
Som jag befahlt. När bud er sänds, så skicka
Hjelptrupparna; de öfriga förslå
Till något motvärn. Om vi blifva slagna,
Så kunna vi ej mer behålla staden.
Höfd. Vi skola passa på, var viss på det. lit. Se så, nu kan ni stänga portarna.
Kom, visa vägen fram till Romarlägret.	(De gå).

ÅTTONDE SCENEN.
Ett slagfält.
(Härskri. MARCIUS och AUFIDIUS mötas,). Mar. Med ingen ann än dig jag kämpa vill,
Ty dig jag hatar bittrare än lögnen.
Auf. Så hatar jag ock dig; ej Afrika
En huggorm har,’ som är mig mera vidrig An du, din ilskne äretjuf. — Håll stånd!
Mar. Den utaf oss, som viker först, skall dö Den andres slaf och gudar honom döma.

Auf. Om jag till flykten tager, Marcius, Så jage du mig, som man jagar harar.
Mar. Aufidius, för tvenne timmar sedan
Jag ensam stod i ert Corioli
Och gjorde hvad mig täcktes; icke mitt
Ar blodet, som mig skyler: hämnas nu
Det värsta du förmår.
	Auf.	Om sjelfva Hector,
Som dina fäder skryta af, du vore,
Du sluppe icke undan mig.
(De fäkta. Några Volscer komma AUnDIUS till hjelp,). Tjenstaktigt, men ej tappert. —~ J mig skymfen Med slik förbannad hjeip.
(MARCIUS drifver dem framför sig).

NIONDE SCENEN.
Det romerska lägret.

(Det blåses till återtåg. Trumpetstötar. Från den ena sidan kommer COMINIUS med sina troppar och från den andra MARCIUS med armen i band. Honom följa några Romare).

6/om. Om jag dig sade hvad i dag du gjort,
Du trodde det ej sjelf. Jag skall likväl
Förkunna det, der senatorer skola
Med tårar blanda upp sitt leende,
Der adeln draga skall på axlarna,
Men dock till sist beundra, der med skräck
Och ljuflig ångest qvinnor skola längta
Att höra mer, der sömniga tribuner
Och snuskiga plebejer, som dig hata,
Emot sin vilja skola säga så:
“Vi tacka gudarna, som gifvit Rom
En slik soldat.” — Dock kom du till deserten,
Då allaredan du dig ätit mätt.

(TITUS LARTIUS kommer med sina troppar).
lit. Min höfding, Ronins stridslmingst denne är,

Vi äro blott schabraket; ack, om bara Du hade sett —Mor. Jag ber dig, tig! Min mor,
Som tillstånd har sitt eget blod att prisa,
Mig kränker med sitt pris. Jag blott har gjort
Som ni, det är så godt jag kan, bevekt
Så väl som ni utaf mitt fosterland.
Enhvar, som blott sin goda håg fullbordat,
Har mera gjort än jag.
	6/om.	Du får ej så
Begrafva din förtjenst. Sin egendom
Skall Rom värdera. Värre än att stjäla
Och värre än förräderi det vore
Att dölja dina bragder och förtiga
Ett hjeltenamn, som, när som högst det flyger,
Dock synes blygsamt. Derför ber jag dig —Till ett bevis på hvad du är, men ej
Till lön för hvad du gjort — att höra på
Hvad inför hären jag dig har att säga.
Mar. Jag några skråmor har, som bömija svida, Då någon talar om dem. -
	6/om.	Tege man,
Så skulle de vid sådan otack bulna
Och smärta dig till döds. — Af alla hästar,
Som vi ha tagit, — goda äro alla —Samt alla skatter så från stad som slagfält
Vi	gifva dig en tiondel, den sjelf
Du välje dig på förhand, innan delning
På allmän räkning göres.
	Mar.	Tack, min höfding;
Dock kan jag ej förmå mig till att taga
Drickspengar för mitt svärd. Jag vägrar det,
Och vill ej hafva mer än en och hvar,
Som endast bragden åsett.
(Långa fanfarer. Alla ropa MARCIUS! MARCIUS! samt kasta mössor och lansar i vädret. COMINIUS och LArmTIUS blotta sina hufvuden).

Måtte aldrig
Trumpeterna, dem J vanhelgen så,
Få ljuda mer! Om trummor och trumpeter
På valplats smiekra, då må hof och stad
Bli idel lögn och svek; blir stålet mjukt
Som snyltgästs silke, må man smida pansar
Af sidentyg! Jag ber, låt bli det der! —För det jag ej näsblodet tvättat bort,
För det jag kanske slagit en puitron,
Hvad mången ann så väl som jag har gjort,
1 helsen mig med öfverdrifvet jubel,
Som om jag ville ha min smula bragd
Med lögnens såser kryddad.
	6/om.	Allför blygsam,
Och mer mot egen ära grym än tacksam
Mot oss, som ärligt mena! Men förlåt:
Om mot er sjelf ni rasar, lägga vi,
Liksom på en som sjelf sig skada vill,
Handklåfvar, tala sedan tryggt med er. —Thy vare det för hela veriden kunnigt,
Att Cajus Marcius har vunnit kränsen
1 detta krig, och till bevis derpå
Jag honom ger till skänks min ädla stridshäst,
1 lägret känd, med hela dess mundering.
Och kalles han från denna dag, till lön
För sina bragder vid Corioli,
Med hela härens jubelrop och bifall,
Cajus Marcius Coriolanus!
Bär detta tillnamn, städse lika ädel!
(Pukor och trumpeter).
Alla. Cajus Marcius Coriolanus!
6/or. Nu vill jag tvätta mig. Och när mitt anlet
Har blifvit rent, så skall man märka, om
Jag rodnar eller ej. — Haf tack likväl. —Jag vill er stridshäst taga mot och städse
Mig göra värd mitt ridderliga tillnamn,
Så godt som jag förmår.

	6/om.	Till tältet nu,
Der, innan vi oss hylla. skrifvas skall
Till Rom om segern. — Till Corioli
Dn, Titus, vänder om. Till Rom du sände
Dess främste män, med hvilka man kan rådslå
Om vårt och deras väl.
	Tit.	Det skall jag göra.
6/or. Nu böija gudarna mig gäcka. Jag, Som afslog nyss så fursteliga skänker, Ar redan färdig till att tigga något Utaf min höfding.
	6/om..	Allt beviljadt! Tala!
6/or. Jag hos en fattig man en gång har gästat
Uti Corioli; han var mig huld.
Han ropade till mig, då han blef fången,
Men Tullus stod mig midt för ögonen,
Och harmen döfvade barmhertigheten.
Släpp lös min stackars värd!
	6/om.	En ädel bön!
Om ock min son han dräpt, han vare fri Som himlens vind. — Befria honom, Titus.
Tit. Hvad heter han.
6/or.	Vid Zeus, det har jag glömt. —Jag är så trött. — Mitt minne sviker mig. —Fins här ej vin?
6/om.	Kom, låt oss gå till tältet; Uti ditt anlet blodet torkat; kom,
Nu är det tid att sköta dina sår.	(De gå).

TIONDE SCENEN.
(Ljud af trumpeter. TULLUS AUFIDIUS uppträder blödande;
några soldater föUa honom.

Auf. Corioli är taget.
1 Sold. NIan lemnar det igen på goda villkor.
Auf. På villkor!
0, den som vore Romare! Som Volseer

~lag kan ej vara det jag är. — På villkor!
Hvad villkor får man väl, då man sig gifvit
På nåd och onåd! Marcius, med dig
Fem gånger har jag stridt, och lika ofta
Du slagit mig och lär väl göra det,
Om ock vi möttes hvalje niåltidstimma.
Vid elementerna! om än en gång
Vi mötas skägg mot skägg, så gäller det:
Han eller jag. Min täfiingsifver mist
Den heder förr den haft; ty kan jag ej,
1 lika strid, med ärligt svärd mot svärd
Förkrossa honom, vill jag stöta lömskt;
För ilska eller svek han måste stupa. Sold. Han är en satan.
Auf.	Djerfvare än satan,
Men ej så slug. Mitt mod förgiftadt är,
Tv han har fläckat det, och derför flyr det
Ut ur sig sjelft. Ej sömn, ej helgedom,
Ej sjukdom, nakenhet, ej slott, ej altar,
Ej presters böner eller offerstunder,
Som annars hejda raseri, betvinga
Med sina ruttna privilegier
Mitt hat mot Marcius. Hvar jag honom finner,
1 sjelfva hemmet, i min broders skydd,
Jag tvättar mina händer i hans hjerta
Trots gästvänskapens lagar. — Gå till staden
Och spörj, hur det står till, och hvem man skickat
Till Rom som gisslan.
	Sold.	 Går ni icke med?
Auf. Man väntar mig uti cypresse-lunden,
Som ligger söderut från stadens qvarnar;
Der skall du ge mig bud om veridens gång,
På det att jag må rikta mina fjät
1 händelsernas spår.
	Sold.	Det skall jag göra.

ANDRA AKTEN. FORSTA SCENEN.
(MENENIUS, SICINIUS och BRUTUS uppträda).

Men. Auguren har sagt mig, att vi skola få höra nytt i qväll.
Brut. Godt eller ondt?
Men. Något som icke öfverensstämmer med folkets önskningar, ty de hålla icke af Marcius.
Sic. Sjelfva de vilda djuren lära af naturen att känna sina vänner.
Men. Säg mig då, hvem vargen älskar.
Sic. Lammet.
Men. Ja, för att sluka det, likasom de hungriga plebejerna skulle vilja göra med den ädle Marcius.
Brut. Han är visst ett lam, han, som brummar som en björn!
Men. Nej, han är en björn, som lefver Som ett lam.— Ni är gamla karlar båda två, svara mig nu på en sak.
Båda Trib. Godt, herre.
Men. Säg mig ett fel, som Marcius är fattig på, och som ni båda icke hafva öfverflöd på.
Brut. Han är icke fattig på något enda fel, han har dem allesamman.
Sic. Framför allt är han högfärdig.
Brut. Och öfverträffar alla andra menniskor i skrytsamhet.
Men. Det låter underligt, det. Vet ni sjelfva, hur ni är ansedda här i staden, nemligen af oss, det förnämare folket? Vet ni det?
Båda. Nå, hur är vi ansedda?
Men. Jo, efter ni nu talar om högfärd, — ni blir väl icke onda på mig?
Båda. Vidare, vidare!
Men. Det ligger icke heller stor makt deruppå, ty~ ett aldrig så litet tillfället-gör-tjufven skulle stjäla ifrån er en mäkta hop tålamod. Ge fria tyglar åt ert lynne och för94

arga er så mycket ni behagar, i fall sådant roar er. Ni klandrar Marcius, för det han är högfärdig?
Brut. Det är fler än vi, som gör det.
Men. Det vet jag nog; ensamma förmår ni icke stort. Ert hjelparesällskap är mångfaldigt, annars skulle edra företag ta sig rasande enfaldigt ut; edra förmögenheter äro allt för barnsliga för att kunna uträtta mycket på egen hand. Ni talade om högfärd. Ack, om ni bara kunde titta litet
den påsen, som hänger på er egen rygg, och riktigt taga betraktande ert eget värda inre! Ack, om ni bara kunde det!
Brut. Hvad skulle vi då få se, månntro?
Men. Jo, ni skulle få se ett par så ovärdiga, högfärdiga, våldsamma, envisa öfverhetspersoner — alias narrar —som det nånsin fns i Rom.
Sic. Menenius, ni är också känd i orten.
Men. Ja, jag är känd som en lustig patricier och som en man, den der äfskar en bägare hetsigt vin utan att späda ut det med en droppa Tibervatten. Man säger, att jag har den lilla svagheten att gynna den, som först åklagar, att jag är häftig och eldfängd för minsta strunt, och att jag sällskapar mer med nattens bakända än med morgonens framhufvud. Hvad jag tänker, det säger jag, och utandas min galla i ord. Möter jag två sådana statsmän mm ni
—	Lycurgusar kan jag just icke kalla er — och den dryck ni ger mig smakar min gom illa, så grinar jag åt den. Jag kan icke säga, att edra välvisheter ha föredragit saken väl, om jag ser åsneöronen sitta på större delen af edra ord, och om jag också måste hafva fördrag med dem, som påstå, att ni är hedervärda och allvarsamma män, så är det likväl en stor lögn att säga, att ni har hyggliga fysionomier. Om ni ser detta på kartan öfver min mikrokosmos, månne det deraf följer, att jag är känd i orten? Hvad ondt kan ni, mina stockblinda, högtupplysta herrar, klämma ut ur denna omständighet för att kunna säga, att också jag är känd i orten?
Brut. Nå, nå! Vi känner er nog, vi.

Men. Ni känner hvarken mig, er sjelfva, eller någonting annat. Er äregirighet trängtar bara efter att arma stackare skola krusa och bocka för er; ni kan sitta hela guds-långa förmiddagen och höra på ett tvistemål emellan en äpplekäring och en öltappare och ändå uppskjuta hela trestyfvers-prOcessen till nästa rättegångsdag. Om ni händelsevis får knip i magen, under det ni afhör kärande och svarande, så grmnar ni som riktiga grinollar, sätter upp den blodiga fanan emot allt tålamod, skickar efter en nattstol och låter tvistemålet ligga i sitt blod, endast ännu värre intrassladt genom er handläggning. All den frid ni kan åstadkomma i saken är, att ni kallar båda parterna för kanaljer. Ni är mig just ett par underliga kurrar!
Brut. Nå, nå, det är nogsamt kändt, att ni är en bättre spefogel vid bordet, än duglig ledamot i rådet på Capitolium.
Men. Till och med våra prester måste bli spefoglar, om de komma i färd med så löjliga subekter som ni. Då ni talar som aldraförnuftigast, så är det likväl icke värdt, att ni sätter edra skägg i gång, och edra skägg förtjena icke en så hederlig graf, som att bli stoppning i en lappskräddares hufvudkudde, eller att bli begrafna i en åsnas packsadel. Och ändå säger ni, att Marcius är stolt; han, som, efter måttlig värdering, är mera värd än alla edra förfäder ända från Deucalion, om också möjligen någTa de bästa af dem varit ärfteliga mästermän. God afton, välvise herrar! En längre konversation med er skulle smitta min hjerna, ty ni ä’ den plebejiska fänadens herdar. Jag tar mig den friheten att rekommendera mig.
(BRUTUS och SICINIUS draga sig tillbaka. VOLUMNIA, VInGILIA och VALERIA komma).
Hur står det till, mina lika sköna som ädla fruar? Sjelfva månen vore icke ädlare, om den vandrade här på jorden. Hvart följer ni edra ögon så snabbt?
Vol. Hedervärde Menenius, min son Marcius nalkas; för .Junos skull, uppehåll oss icke.
Men. Ha! Marcius kommer hem?

Vol. Ja, värdige Menenius, och följd af det utmärktaste bifall.
Men. Jupiter, tag min mössa och min tacksägelse! —Ha! Marcius kommer hem!
Virg. och Val. Ja, det gör han.
Vol. Se, här är ett bref ifrån honom. Senaten har fått ett annat, hans hustru ett tredje, och jag tror, att ni också har ett hemma hos er.
Men. Alla minna väggar skola dansa i qväll. — Ett bref till mig?
Virg. Ja, det är säkert, att det är ett bref till er; jag har sett det.
Men. Ett bref till mig! Det gör mig frisk för hela sju år; hela den tiden skall jag grina åt läkarne. Det suveränaste recept i Galenus är bara qvacksalfveri och i jemförelse med detta preservativ icke stort bättre än en hästkur. Är han icke sårad? Han brukade alltid komma hem sårad.
Virg. Ack, nej, nej, nej!
Vol. Jo, han är sårad; jag tackar gudarna derför.
Men. Det gör också jag, bara det icke är för mycket.
—	Har han en seger med sig i fickan? Arren kläda honom bra.
Vol. På pannan, Menenius. Han kommer för tredje gången hem med eklöfskransen.
Men. Har han grundeligen lexat upp Aufidius?
Vol. Titus Lartius skrifver, att de slagits med hvarann, men att Aufidius kommit undan.
Men. Det var också hög tid för honom, det kan jag försäkra honom. Om han hade hållit stånd, så hade jag icke velat bli så fidiussad för alla kistor i Corioli samt det guld, som är uti dem. Har senaten fått kunskap härom?
Vol. Kom, låt oss gå, mina bästa fruar. — Ja, ja, ja! —Senaten har fått bref ifrån fältherrn, som tillerkänner min son hela äran af detta krig. Han har vid detta tillfälle dubbelt öfverträffat sina fordna bedrifter.
Val. Ja, man berättar underbara saker om honom.
	I.	7	97

Men. Underbara? Ja, och dem har han ärligt fullbordat, det kan ni lita på.
Virg. Gudarne gifve, att det vore sant!
Vol. Sant! pah!
Men. Sant! Jag svär på att det är sant. — Hvar är han sårad? (Till tribunerna). Gud bevare er, mina välvise herrar! Marcius kommer hem och har ännu större orsak att vara stolt. — Hvar är han sårad?
Vol. 1 skuldran och i venstra armen. Det lär bli stora skråmor att visa folket, då han skall söka konsulatet. Då han slog Tarquinius tillbaka fick lina sju huggsår på sin kropp.
Men. Ett på halsen och två på låret, — ja, nio så vidt jag vet.
Vol. Före det sista fälttåget hade han fem och tjugo ärr.
Men. Nu är det sju och tjugo, och hvarenda skråma blef en fiendes graf. (Trumpeter och glädjerop,). Hör trumpeterna.
Vol. Hans ankomst de förkunna! Före honom
Gå fröjderop och bakom honom tårar.
1 senfull arm han svarta döden bär;
Han lyfter den — då faller oväns här.
(Trumpetstötar. COMINIUS och TITUS LAnTIUS uppträda. Emellan dem går CORIOLANUS prydd med en eklöfskrans. Höfdingar, soldater oéh en härold).
Här. Dig, Rom, det vare veterligt,
Att helt allena Marcius har fäktat
Uti Corioli och fått med ära
Ännu ett namn till Cajus Marcius.
Det lyder ståtligt, så: Coriolanus.
Välkommen hem, glorrike Coriolanus!	(‘Fanfarer). Alla. Välkommen hem, glorrike Coriolanus! 6/or. Ej mer om detta! Det mitt hjerta kränker.
Jag ber, håll upp!
	6/om.	Se der din moder.
	6/or.	0!
Jag vet, att du har bedt till alla gudar
För sonens väl.	(Knäböjer för kenne).
	98