Vol.	Statt upp, min tappre krigsman,
Min gode Marcius, min ädle Cajus
Och än ett namn med dödsbedrifter vunnet.
Hur var det nu? Coriolanus? — Jo.
Men ack, ditt vif —Cor. (till Virgilia). Min ljnfva tystnad, hell!
Säg, hade du väl skrattat, om jag kommit
På bär till Rom, då nu du fäller tårar,
När min triumf da ser? Ack, slika ögon
Ha enkorna uti Corioli
Och mödrarna, som sakna sina söner. Men. Dig kröne gudarna!
	Cor.	Du lefver än? —
(Till VALErnA).
Förlåt, min ädla fru!
	Vol.	Jag vet ej rätt,
Hvart jag skall vända mig. — Välkommen hem! Välkommen, höfding, och välkomna alla!
Men. Välkommen tnsenfaldt! Jag kunde gråta
Och kunde skratta, jag är lätt och tungsint.
Förbannad vare hvarje minsta hjertrot
På den, som dig med fröjd ej ser. Er tre
Skall Rom förguda. —- Dock, vid tro och ära,
Vildaplar fns det ännu qvar här hemma,
Som ej sig låta ympa er i smak.
Välkomna dock, J krigare! En nässla
Vi	kalla blott för	nässla, dårars fel
För dårskap blott.
	Corn.	Han är sig alltid lik.
Cor. Han är och han förblir Menenius.
Ilar. Gif plats, och vandra på.
~1Jor. (Till sin mor och sin hustru). Er hand och din.
Förr’n eget tak beskugga får mitt hufvnd,
Jag måste på besök hos adeln gå;
Den har ej blott mig gifvit heisningar,
Men ära ock. Vol.
Jag lefvat upp den dag,

Då mina önskningar och djerfva luftslott
Jag sett fullbordade; nu felas blott
En enda sak, som utan tvifvel Rom
Skall skänka dig, min son.
	Cor.	Jag he]dre går
Som deras slaf min egen väg, o moder,
An deras vägar, herrskande med dem.
6~om. Till Capitolium!

(Ljud af trumpeter. be gå ut i samma högtidliga iprocession, som de kommit. Tribunerna träda fram).
Brut. Om honom talar hvarje mun; på näsan
Glasögon sättas för att honom se.
Sin unge släpper amman bums och sladdrar
Om Marcius, som vore hon besatt.
Kökspigan snor sin bästa blaggarustrasa
Kring flottig hals och klänger upp på väggen
Att glo på honom. Bänkar, bord och fönster
Pinfulla äro. Folk af alla sorter
På tak sig ställt, på gaflar rida grensle,
Och alla äro de på gröten heta.
1 trängseln knuffas sällan sedda prester
Och puffa sig till plats bland pack och slödder.
Beslöjade vestaler anförtro
Det skarpa kriget mellan hvitt och rödt
På fina kinder åt den lystne Phoebi
Brännheta kyssar. Ja, ett sådant väsen,
Som hade någon Gud, hvemhelst det är,
Som honom skyddar, krupit in i honom
Och gifvit honom tjusande behag.
Sic. Det står ej länge på, förr’n han är konsul. Brut. Då lär vår makt, så länge han regerar,
Få lägga sig och sofva.
	Sic.	Ej han kan
Med hof och måtta bära på sin heder
Från början och till slut. Den vinst han har
Han nog förlorar snart.

	Brut.	Det är en tröst.
Sic. Tro mig, det folk, hvars talemän vi äro,
Skall snart i kraft af gammalt groll förglömma,
Vid minsta orsak, denna nya ära,
Och orsak ger han dem, det svär jag på,
Så visst som han sin ära deri sätter.
Brut. Jag hörde honom svära på att han
~j skulle, om han sökte konsulatet,
På torget visa sig, ej heller bära
Nedlåtenhetens slitna klädedrägt,
Ej heller visa, såsom bruket är,
För folket sina ärr och tigga dem
Om deras andedrägt, som stinker.
	Sic.	Riktigt!
Brut. Det var hans ord. Han resignerar heldre, An tager det emot, så framt ej adeln
Och ridderskapet derom bedja honom.
Sic. Jag älskar intet bättre; måtte han Sin föresats i verket troget sätta!
Brut. Det gör han nog.
	Sic.	Då blir det ock för honom,
Som vi det önska, säker nudergång.
Brut. En sådan drabbar honom eller oss.
Och derför måste vi bland folket hviska
Om huru Marcius dem städse hatat
Samt att han, om han kunde, gerna ville
Till åsnor göra dem och tysta munnen
På deras ombud, kufva deras frihet,
1 det han icke högre aktar dem
För menskovtirde och förmögenheter
Samt själ och duglighet i denna veriden,
An krigskameler, dem man foder ger,
För det de draga bördor; stryk det vankas,
Om de för bördan stupa.
	Sic.	Detta hviskadt,
Då någon gång hans högfärds fräcka flygt
Har folket kränkt — och sådant skall ej fela,

Ty lika lätt det är att reta honom,
Som tussa hund på får — en flamma blir,
Som tänder dem som halm; och deras låga
Skall svärta honom ned för alla tider. (En budbärcire kommer).
Brut. Hvad står det på?
	Budb.	J ären kallade
Till Capitolium. Det tros, att Marcius
Skall konsul bli. Jag döfva män har sett
Sig tränga fram att honom se och blinda
Att höra honom; fruar sina handskar
Och flickor sina skärp och kragar strödde,
Der han gick fram; sig adeln bugade
Som för en Jupiter, och folket gjorde
Med hurrande och mössors kastande
Ett thordönsbrak med regn. Jag aldrig nånsin
Har maken sett.
Brut.	Till Capitolium!
Vårt öga och vårt öra redo vare
För tidens läglighet, men våra hjertan
För hvad som hända skall.
	Sic.	Nå väl, vi gå.	(De gå).

ANDHA SCENEN.
Capitolium.

(Två rättsbetjenter, som lägga fram hyenden).
1 Bet. Skynda dig, skynda dig! De äro st~axt här. Huru många söka konsulatet?
.2 Bet. Tre, sägs det, men alla menniskor tro, att Coriolanus får det.
1 Bet. Det är en dugtig karl, men han är knäfveln så högfärdig och älskar icke det lägre folket.
2 Bet. Det har minsann funnits många stora män, 5O~ smickrat folket och likväl icke älskat detsamma. Och många har det funnits, som folket har älskat, utan att det vetat

102

hvarföre. Om det nu älskar utan att veta hvarföre, så hatar det ock på lika lösa grunder. Att således Coriolanus icke frågar efter, om folket älskar honom eller ej, är ett bevis på att han känner deras sinnelag fullkomligt, och han gifter dem det med sin ädla sorglöshet oförtäckt tillkänna.
1 Bet. Om han icke frågar efter, om de älska honom eller ej, så skulle han hålla sig likgiltig och hvarken göra dem godt eller ondt; men han söker deras hat med större ifver, än de kunna skänka honom detsamma, och försummar intet tillfälle att uppenbart förklara sig för deras fiende. Att 5å der göra min utaf att eftersträfva folkets hat och illvilja, är lika dåligt som det han icke kan lida, det nemligen att smickra dem för att vinna deras tillgifvenhet.
2 Bet. Han har gjort sig mycket förtjent af sitt fädernesland och har icke på så lätta stigar kommit sig upp som de, som, smidiga och släta mot folket, icke gjort något annat, än stått med mössan i handen för att vinna rykte och bevågenhet; men han har så planterat sina förtjenster midt för deras ögon och sina bragder i deras hjertan, att det vore en sorts otacksam förolämpning, om deras tungor skulle tiga och icke erkänna det. Att säga motsatsen vore en elakhet, som sjelf skulle beslå sig med lögn och ådraga sig tadel och tillrättavisning af kvaije öra, som hörde det.
1 Bet. Nog om honom nu; han är en värdig man. Gör plats, de kommaJ

(Trumjpeter. Konsuln COMINIUS kommer med liktorer framför sig. MENENIUs, CoRIoLAUs och flere senatorer föUa honom. SIcINIUs och BRUTUS. Senatorerna och tribunerna intaga sina platser).
Men. Då nu beslut om Volscerna är fattadt
Samt bud till Titus Lartius beramadt,
Så återstår det oafgjorda målet
Om lön för honom, som så ädelt kämpat
För fosterlandet. Må det täckas er,
J stadens vördnadsvärde senatorer,
Att låta den, som nu vår konsul är,

Och nyss vår höfding var i lyckligt krig,
Förtälja oss om några bragder gjorda
Af Cajus Marcius Coriolanus,
Den här vi ärna både tack och heder,
Som han förtjeat.
1 Sen.	Cominius, tala ni!
För långdens skull ni leinuc intet osagdt.
Vi	heldre tro, att staten saknar medel
Att honom löna, än att vi ej skulle
Så långt som möjligt sträcka tacksamheten.
Tribuner, lånen oss ett villigt öra
Och gunstigt förord hos det lägre folket
För hvad som här beramas.
	Sic.	Mer än gerna
Med er vi äro ense; våra hjertan Med nöje hedra och befordra honom, Soul är sessionens föremål.
Brut. -	Och mest
Och villigast, ifall han ville sätta
Ett högre pris på folket, än han hittills
Behagat göra.
	Men.	Sådant hör ej hit.
Ni borde heldre tigit. Var så god
Och hör Cominius.
	Brut.	Af hjertat gerna!
Dock var min varning bättre på sitt ställe An er nedtystning.
Men.	han ju älskar folket;
Men ej dess sängkamrat han just bör vara. —Adle Coininius, tala!
(CORIOLANUS stiger upp och vill gå).
	N~j, sitt qvar.
Sen. Sitt qvar! Ej bör Coriolanus blygas Att höra, hvad han gjort.
	~?or.	Förlåten, fäder!
Jag heldre ser, att mina sår sig öppna, An hör, hur jag dem fått.

	Brut.	Jag hoppas dock,
Att mina ord ej drifvit er från bänken.
Cor. Åh nej! — Men ofta har jag flytt för ord, Fast hugg jag icke skytt. Ni har ej smickrat, Och derför har ni mig ej heller kränkt. —Ert folk, — det älskar jag, som det är värdt till.
Men. Sitt ner.
(7or.	Jag låter heldre klå mitt hufvud 1 solens sken, när larmsignalen går, An sitter här och hör, hur fabelaktigt
Min lilla bragd beprisas.	(går).
	Men.	Folktribuner!
Hur kan han smiekra sådan brokig fisk-rom,
Der knappt en enda god bland tusen fns,
Då nu J sen, att han för äran heldre
Vill	våga alla lemmar, än han lånar
Ett enda öra åt hvad Ilär man säger?
Cominius, tala!
Com. Jag saknar ord. Coriolani bragder
Ej böra svagt förkunnas, — Det är sagdt,
Att tapperheten är den största dygden
Och hedrar mest sin man. Om så det är,
Så väger ingen man i hela verlden
Coriolanus upp. Vid sexton år,
1 kriget med Tarquinius, han stridde
Förmer än någon annan. Vår diktator,
Den jag med aktning nämner, honom såg
Hur, slät om hakan som en amazon,
Han dref framför sig man med borstigt skägg.
Han räddade en Romare ur trängseln
Och drap i konsulus åsyn trenne män.
Han gaf Tarquinius sjelf ett sådant hugg,
Att han på knäna föll. 1 slika tider,
Då han på scenen kunde spela qvinna.,
Huu stridde som en man och blef till lön
Med eklöf kransad. När från yngling så
Till man han mognat, som ett haf han växte

Och vann i sjutton cirabbuingars tumult
Från hvarje svärd dess krans. Hans sista bragd
Uti och utanför Corioli
Kan ej beskrifvas. Flyende han hejdar;
Pultroner tvang han med sitt föredöme
Att le åt faran. Liksom vassen dyker
För skepp, som seglar fram, så veko menskor
Och föllo för hans stäf. En dödens stämpel
Hans klinga var, den bet hvarhelst den sattes.
Från topp till tå han var ett blodigt redskap,
Hvars minsta knäpp gaf takten åt ett dödsskri.
Han trängde ensam genom stadens dödsport,
Den han med skonlös ofärd målade,
Slapp ut igen och slog, förstärkt i hast,
Corioli liksom en olycksstjerna.
Nu allt är hans. Då krigets brak ånyo
Hans vakna sinnen nådde, flux fördubbladt
Hans mod de trötta lemmar qvickar opp.
Till strids han rusar; rykande af blod,
Han banar öfver menskolif sin väg,
Som vore honom allt till spillo gifvet.
Och förr’n vi ropte: “stad och fält är vårt,”
Han tog sig ej en stund att pusta ut. Men. Du ädle man!
	Sen.	Han är i högsta måtto
Den heder värd, som vi åt honom ämna. Gom. Krigsbytet afslog han; som stoft och sopor
Han såg de största dyrbarheter an.
Han mindre fordrade, än nidskhet sjeif
Beviljat hade. Sina bragders lön
Han såg i bragden sjeif; med sysselsättning
Han var tillfreds och kräfde icke mer.
Men. En äkta adel. Kalla honom hit.
Sen. För hit Coriolanus.
	1 Bet.	Här han kommer.
	(CORIOLANUS kommer tillbaka).

Men. Senaten nämner dig, Coriolanus, Med fröjd till konsul.
	Cor.	Jag den städse egnar
Mitt lif, min tjenst.
	Men.	Då återstår det blott,
Att ni med folket talar.
	Cor.	Skona mig
För sådan plägsed; ej det anstår mig
Att blotta kroppen, visa mina ärr
Och tigga dem om röster. Låt mig slippa
Att göra det!
Sic.	Min herre, folket släpper
Ej sina rättigheter, slår ej af
En prick af gammal sed.
	Men.	Låt bli att retas
Och följ det gamla bruket, tag emot, Som edra företrädare ha gjort, Er ära formeligt.
	Cor.	Det är en roll,
Som jag med rodnad spelar; folket borde Den rättigheten mista.
	Brut.	Hör ni det?
(1~or. Att skryta: “så och så jag gjort” och visa De läkta sår, som heldre borde skylas, Liksom jag fått dem blott till hyresmedel För deras andedrägt.
	Men.	Nej, var ej envis. —
J folktribuner, er vi anbefalla
Framläggandet af vårt förslag för folket. —All fröjd och ära önska vi vår konsul!
Sen. All fröjd och ära åt Coriolanus!

(Trun~eter. Senatorerna gå).

Brut. Nu ser du, har han folket vill behandla.
Sic. Ack, om de visste det! Hans bön till dem Lär bli ett hån, som låter dem förmärka, Att icke stort han frågar efter svaret.

Brut. Kom, låt oss säga dem, ävad här har skett;
Jag vet, att de på torget vänta oss.	(De gå).

TREDJE SCENEN.
Forum.

~Wågra borgare ujpptrdda).
1 Borg Kort och godt, om han begär våra i~öster, så kan vi icke neka honom dem.
2 Borg. Det kan vi, om vi vill.
1 Borg. Det står visserligen i vår makt att göra det, men det är en makt, som vi icke ha makt att utöfva. Ty om han visar oss sina ärr och förtäljer oss sina bedrifter, så måste vi lägga våra tungor i hans sår och tala i stället för dem; och berättar han oss sina ädla bragder, så måste vi också berätta honom om vår ädla erkänsla. Otacksamhet är alltid vidunderlig, och om ett folk är otacksamt, så är samma folk ett vidunder; vi, som äro medlemmar af folket, skulle derigenom bli vidunder-lemmar.
2 Borg. Det lär icke vara långt ifrån att han tänker så om oss. Då vi sist gjorde uppror för spanumålens skull, drog han icke i betänkande att kalla oss — den månghöfdade mängden.
3 Borg. Det är icke första gången man kallar oss så. Icke för det att våra hufvuden äro, några svarta, några bruna, några grå, några skalliga, utan för det att våra tankar ha så många kulörer, och jag tror fullt och fast, att, om man skulle släppa alla våra tankar ut ur en och samma skalle, så skulle de flyga i öster, vester, norr och söder, och deras enighet i att alla sträfva efter samma mål skulle komma att bestå deruti, att på en gång streta åt alla kompassens hörn.
2 Borg. Tror du det? Hvilken väg tror du då, att mina tankar skulle flyga?
3 Borg. Ack, dina tankar komma icke så fort lösa som annat folks. De ä’ allt för h~rdt inkilade i en trädskalle. Om de hade sin frihet, så. skulle de utan tvifvel flyga söderut.
105

2 Borg. Hvarför just söderut.
3 Borg. För att gå upp i dimma. Om också tre fjerdedelar af dem skulle ha upplöst sig i onda dunster, så skulle ändå den sista fjerdedelen få samvetsqval och vända om igen för att hjelpa dig att få en hustru.
2 Borg. Du har alltid spektakel för dig. Gå på, gå på!
3 Borg. Har ni alla beilutat er att ge honom edra röster? Men stor sak, pluraliteten rår. Det säger jag, att, om han bara ville hålla med folket, så fns det ingen dugtigare karl till än lina.

(CORIOLANUS och MENENIUS Uppträda).

Der kommer han, och klädd i ödmjukhetens drägt; ge akt på hans uppförande. — Vi få icke stå så här tätt, utan gå till honom en och en, två och två, eller tre och tre. Han måste bedja en och hvar särskildt. Derigenom får hvarenda en af oss den särskilda äran att ge honom sin egen röst med sin egen tunga. Följ med mig, så skall jag visa er, hur ni skall bära er åt.
Älla. Det var galant!	(‘De gå).
Men. Ni orätt har; de värdigaste män
Ha denna plägsed följt.
	Cor.	Hvad skall jag säga?
“Min vän, jag ber!” — Fördömdt! Min tunga snafvar
Vid sådant tal. “Beskåda mina ärr;
Jag fick dem uti fosterlandets tjenst,
Då några edra bröder råmade
Och sprungo, skrämda utaf egna trummor.”
Men. 0 gudar, nej! Så får ni icke säga. Nej, bedja dem att hafva er i minne.
(‘or. Ha mig i minne! Knäfveln dem regera! Nej, heldre glömma bort mig, som de glömma
Förmaningar, som presterna dem gifva.
Men. Ni skämmer bort er sak; jag går min väg. Jag ber er, tala folket höfligt till.

(MENEKIUS går. Teå borgare komma,>.
(‘or. Så bed dem då att tvätta sig i synen

Och skura tänderna. — Se der ett par! —Ni känner skälet, hvarför här jag står.
1 Borg. Ja visst, men säg, hvad dertill er förmått.
(‘or. Mitt eget värde.
	2 Borg.	 Edert eget värde?
	(‘or. Ja visst, men	ej min egen önskan.
	1 Borg.		Hvad?
Ej eder egen önskan?
	(‘or.	Nej, min vän;
Det aldrig var min önskan att besvära
Den fattige med tiggeri.
	1 Borg.	Besinna,
Att, om åt er vi skänka någonting,
Så hoppas vi att vinna genom er.
(‘or. Nå väl, min vän, hvad kostar konsulatet?
1 Borg. Det kostar er en vänlig bön.
	(‘or.		En vänlig?
Jag ber er, gif mig det. Jag ärr kan visa, Men blott i enskildt rum. —- Er röst, min vän! Hvad svarar ni?
	2 Borg.	Ni har den, ädle herre.
(‘or. Nå topp, min vän!
Två ädla röster re’n jag tiggt ihop,
Jag fattig man. Farväl!
1 Borg.	Det der var konstigt!
2 Borg. Om än en gång min röst — dock, lika mycket!
(De gå. Två andra borgare komma).
(‘or. Hör hit litet! 1 fall det skulle passa ihop med tonen i edra röster, att jag blir konsul, så har jag nu den sedvanliga rocken på mig.
1 Borg. Ni har på ett ädelt sätt gjort er förtjent af ert fädernesland, och ni liar icke på ett ädelt sätt gjort er förtjent af detsanima.
(‘or. Gåtans lösning?
1 Borg. Ni har varit en gissel för dess fiender, och ni har varit ett ris för dess vänner. Ni har verkeligen icke älskat gemene man.

(‘or. Så mycket högre måste ni då uppskatta min dygd, enär jag icke gjort min kärlek gemen. Nå väl, min vän, jag skall smickra min kära bror folket för att skörda större aktning utaf honom. Sådant kallar man att vara artig. Och emedan folket har så mycken visdom i att välja, att det heldre vill ha min hatt än mitt hjerta, så vill jag öfva mig i den insinuanta nickningen och förställa mig så mycket som möjligt, det vill säga: jag skall slå mig på att härma någon populär mans trollkonster och rikeligen spendera sådana på en och hvar, som vill ha dem. Jag ber er låt mig bli konsul.
2 Borg. Vi hoppas att i er finna en vän och ge er derföre våra röster af hjertat gerna.
1 Borg. Ni har fått många sår i fosterlandets tjenst.
(‘or. Jag vill icke besegla hvad ni vet mÉd att förevisa dem. Jag sätter mycket högt värde på edra röster, men jag vill icke längre falla er besvärlig.
Båda. Gudarna gifve er glädje, det önska vi af hjertat.

(Borgarna gå).
(‘or. J ljufva röster!
Det bättre är att dö, ja dö af svält,
Än tigga om den lön jag vann i fält.
Hvi skall jag här med ulfvar stå och tjuta
Och mig till några lumpna röster muta
Hos Pehr och Pål? Jo, bruket kräfver så.
Dock, om i allt vi bruket akte på,
Blir aldrig forntids stoft från tingen sopadt,
Men fördoms kram till höga fjellar hopadt,
Som skymma sanningen. Må andra gå
Som narrar för att konsulatet få,
Jag har ej lust. Dock, jag vill vara trägen;
Jag får ej stanna så på halfva vägen.
(Tre andra borgare komma).
Der komma flere röster. — Edra röster! För edra röster har jag stridt och vakat, För edra röster fått två dussin ärr;

Jag hört och skådat aderton bataljer, Och likt och olikt gjort för edra röster. Ack, låt mig få dem: konsul vill jag bli.
1 Borg. Han har uppfört sig dugtigt, och ingen hederlig karl kan neka honom sin röst.
2 Borg. Låt honom derföre bli konsul. Gudarna förläne honom lycka och göre honom till folkets vän.
Alla. Amen, amen! — Gud skydde dig, vår ädle konsul!
(De gå).
(‘or. Värdiga röster!
(MENKNIUS, SIcINIUs och BRUTUS uppträda).

Men. Ni fullgjort lagen. Folktribunerna Er folkets röst ha skänkt. Det återstår, Att klädd 1 embetsdrägt ni till senaten Beger er genast.
	(‘or.	Ar det nu förbi?
Sic. Ni fullgjort gammal plägsed; folket har Antagit er och är nu sammankalladt
Att genast ge bekräftelse på valet.
(‘or. Hvar? 1 senaten?
	Sic.	Ja, Coriolanus.
(‘or. Jag får väl kläda om mig?
	Sic.	Ja, det får ni.
(‘or. Det gör jag också genast. Då jag sjelf Mig känt igen, jag möter i senaten.
Men. Jag följer er. Ni går väl också med?
Brut. Vi vänta här på folket.
	Sic.	Nu farväl!
(CORIOLANUS och MENENIUS gå).

Nu har han det; att döma af hans blickar, Så är han ganska het om hjertat nu.
Brut. 1 hjertat stolt han bar den simpla drägten. —Säg, ämnar ni afskeda folket nu?

(Borgarne komma tillbaka).
Sic. Nå vänner, har ni denna mannen valt?
1 Borg. Ja, våra röster har han.

Brut. Gud gifve, att han blir er kärlek värd!
2 Borg. Ja, amen!
Men efter mina ringa tankar dref han
Med folket gäck, då han om röster bad.
3 Borg. Ja visst, han gäckade oss midt i synen.
1 Borg. Ah nej, det är så hans fason att tala.
2 Borg. Da är den ende bland oss all här, Som påstår, att han ej har gäckat oss. Han borde visat sina dokumenter, De ärr han fått i strid för fosterlandet.
Sic. Det gjorde han väl ock? Flera Borg. Nej, ingen såg dem. 3 Borg. Han hade ärr att visa oss i enrum,
Så sad’ han, svängde så på hatten hånligt
Och sad’: “Jag vill bli konsul, gammal plägsed
Lär fordra, att jag ber om edra röster,
Tag hit dem.” — Då vi gifvit honom dem,
Så hette det: “Stor tack för edra röster.
0, ljufva röster! Då jag nu dem fått,
Så	kan ni gå er väg. — Var det ej hån? Sic. Det var ju dumt af er att icke se det
Och barusligt svagt att, om ni sådant sett, Åt honom skänka edra röster bort.
Brut. Ni kunde ju ha svarat honom så,
Som vi er lärt. Då utan makt han var
Och blott en ringa tjenare åt staten,
Han var er ovän, talade beständigt
Mot alla edra fri- och rättigheter
Som medborgsmän; och då han nu har stigit
Till rang och ära och regeringsmakt,
Om framgent han i hat framhärda skulle
Mot folket, kunde edra egna röster
Er bli förbannelse. Ni skulle sagt,
Att, som hans dåd ej mindre lön förtjente
Än konsulat, så borde också han
Med ädel hug belöna edra röster
I.	8

Och byta ut sitt hat mot er i kärlek Samt herrska huldt.
	Sic.	Om så ni hade sagt,
Som vi er lärt, det hade rört hans hjerta
Och pröfvat lynnet. Så ni hade vunnit
Af honom milda löften, dem ni kunnat
Vid läglig tid af honom kräfva ut,
Om ej, hans bistra lynne retat upp,
Som icke lätt fördrager några villkor,
Som binda honom. Då ni honom retat,
Ni borde fördel dragit af hans hetta
Och nekat edra röster.
	Brut.	Märkte ni,
Med hviiket uppenbart förakt han bad,
Då han behöfde er, och tror ni nu,
Att hans förakt ej skall förkrossa er,
Då makt han har? Månn’ ej ett enda hjerta
1 edra kroppar fanns? Månn’ edra tungor
Nödvändigt skulle skrika mot förnuftet?
Sic. Har förr än nu ej någon bön ni nekat? Och ger ni nu åt den, som ej begär,
Men endast hånar, edra värda röster?
3 Borg. Han är ej utnämnd än; vi kunna vägra.
2 Borg. Och skola vägra.
Femhundra röster vill jag svara för.
1 Borg. För tusen jag och deras vänners vänner. Brut. Gå genast bort och säg åt dessa vänner,
Att da en konsul valt, som deras frihet
Beröfvar dem och sköter deras röster
Som hundar, dem man lika ofta slår
För det de gläfsa, som för det de tiga.
Sic. Församla dem ‘och återkalla genast
Vid bättre sausning detta dumma val.
Låt dem förstå hans högfärd och hans hat
Och med hvad hån han bar den simpla drägten
Och bad med spott och spe. Er kärlek blott,
Som tänkte på. hans bragder, er betog

Förnimmandet af hans beteende, Det fräckt och oförtäckt han tillät sig 1 kraft af gammal ilska.
	Brut.	Skyll på oss,
På foiktribunerna, att vi er tvungo —Det hjeipte inga motskäl — till att kasta
På honom edra röster.
	Sic.	Säg, att valet
Var mera föranledt af vår befallning
An egen drift; att edra sinnen, ledda
Af tvångets mera än af pligtens bud,
Förmådde er att mot er egen vilja
Till konsul nämna honom. Skyll på oss! Brut. Och skona icke. Säg, att vi predikat
Om huru ung han började sin krigstjenst,
Och huru länge han den sedan fortsatt,
Saint hvilken ädel slägt han är utaf,
Den Marciska, från hvilkeu stammar ned
Den Ancus Marcius, Numas dotterson,
Som blef Hostilli efterträdare;
Af samnia ätt var Publius samt Quintus,
Som ledde drickhart vatten hit till Rom;
Och Censorinus, folkets vän, som fick
Sitt ädla namn som tvenne gånger censor,
Ibland hans fäder var.
	Sic.	En sådan härkomst,
Förenad med personliga förtjenster,
Som kräfva rang, vi anbefalle strängt
1 eder hågkomst. Nu ni öfvervägt,
Hur förr och nu mot er han sig betett,
Och funnit, att han dödligt hatar er,
Och återkalla ett förhastadt val.
Brut. Ni skulle aldrig hafva gjort det, säg,
— Håll i med det — om vi ej narrat er. Och skynda nu, då rösterna ni samlat, Till Capitolium.
8*

Flera Borg. Ja. Nästan alla Sitt gifun bifall ångra.
	Brut.	Låt dem gå.
Det bättre är att våga detta uppror,
An vänta säkert på ett ännu större.
Om, som hans lynne är, han börjar rasa
Vid deras vägran, låt oss passa på
Och draga fördel af hans raseri.
Sic. Till Capitolium! Vi skynda dit
Och äro före folkets massor framme;
Då ser det ut, hvad ock tilldels är sant,
Som vore detta deras eget påfund,
Fast vi dem eggat upp.
(Borgarne gå).

(De gå).

TREDJE AKTEN. FORSTA SCENEN.
Rom. En gata.

~‘IsIornblåsare. CORIOLANUS, MENBNIUs, COMINIUS, TITUS
LARTIUS, senatorer och patricier uppträda).

(‘or. Aufidius har då på nytt sig rustat?
slit. Det har han gjort, och derför slöto vi 1 sådan hast förlikningen.
(‘or. Så stå då Voiscerna, som förr de gjorde, Beredda att, om läglig tid sig yppar,
Angripa oss.
(‘om. Så mattade de äro,
Att knappast än en gång uti vår lifstid
Vi	deras fanor skåda.
	(‘or.	Såg ni Tullus?
Tit. Han kom till mig på lejd och svor af harm På Voiscerna, för det de lemnat staden
Så fegt åt oss. Han bor i Antium.
(‘or. Nå, talade han något då om mig?
Tit. Det gjorde han.
	(‘or.	Hvad hade han säga?
Tit. Hur ofta han er mött med svärd mot svärd;

Att ingenting i verlden mer han hatar
Än er person; att han sin egendom
Pantsätta ville utan hopp om räddning,
Blott er besegrare han finge heta.
(‘or. Han bor i Antium?
	Tit. 	1 Antium.
(‘or. 0, den som finge söka honom der Till trots utaf hans hat. —— Välkommen hem!
(SIcINIUS och BRUTUS uppträda).
Nej, se tribunerna, som tungor äro
1 packets stora mun! Jag dem föraktar,
För det de pråla med sin värdighet
Långt mer, än adeln kan fördraga.
  Sic.	       Halt!
  (‘or. Hvad hör jag!
  Brut.	Stanna der! Att längre gå
Det vore farligt.
	(‘or.	Hvadan slik förändring?
Men. Hvad är å färde?
	(‘om.	Blef han icke vald
Såväl af adeln som gemene man?
Brut. Cominius, nej.
	(‘or.	Månn’ barn mig hafva valt?
1 Sen. Gif rum, tribuner! Han till forum skall.
Brut. Nej, folket uppbragt är mot honom?
	Sic.	Halt,
Ty annars blir det uppror.
	(‘or.	Hvilken hjord! —
Skall sådant pack ha röster? Knappt de röstat,
Förrän de återkalla tungans ljud.
Hur sköter ni er syssla? Pöbeins mun
På pöbelns tänder borde hålla styr.
Har ni ej retat dem?
	Men.	Var lugn, var lugn!
(‘or. Det är en länge öfvertänkt komplott Att qväsa adelns makt. — Om det J tålen,

Så lefven med ett folk, som ej kan herrska Och aldrig vill beherrskas.
	Brut.	Ej komplott,
Ty folket ropar, att ni gäckat dem;
Och sist när spannmål gratis deltes ut,
Ni knorrade och kränkte folkets vänner
Och kallade dem adelns fiender,
Lyclisökare och kryparc.
	(‘or.	Nå väl,
Det var ju kändt förut.
	Brut.	Ej för dem alla.
(‘or. Då har ni lärt dem sedan.
	Brut.	Lärt dem? Jag?
(‘or. Det vore likt er just.
Brut. Ja, icke olikt;
Jag sörjde bättre då för dem än ni.
(‘or. Hvi blef jag konsul då? Vid dessa moln! Låt mig då lika usel bli som ni
Och gör mig sedan till er med-tribun.
Sic. Ni röjer allt för mycket utaf det,
Som retat folket upp. Om ni ert mål
Vill	uppnå, måste ni den rätta vägen,
Som ni förlorat, leta upp med saktmod,
Ty annars blir ni aldrig Romas konsul
Ej heller dess tribun.
	Men.	Var lugn, var lugn!
(‘om. Förfördt är folket. Ha! En sådan falskhet
Ej höfves Rom. Ej har Coriolanus
Förtjenat, att en sådan stötesten
Man lömskt i vägen för hans ära lägger. (‘or. Med mig om spannmål tala!
Så	sade jag och säger’t än en gång. Men. Ej nu, ej nu!
	Sen.	Ej nu; ni är för het.
(‘or. Just nu, så sant jag lefver! — Adelsmän, Förlåten, att jag säger så. —Den snuskiga, ombyteliga pöbeln

Må se på mig, då jag ej smickrar dem,
Och spegla sig. — Jag säger än en gång!
Om vi dem smeka, näras mot senaten
Upprorets, fräckhetens och trotsets nässlor,
För kvilka sjelfva vi ha plöjt och sått,
1 det vi blandat dem med oss, de ädla,
Som sakna ingen annan dygd och makt,
An den de sjelfva skänkt åt tiggare.
Men. Ej méra nu!
	Sen.	Ej flera ord, jag ber.
(‘or. Ej flera ord? — Så sant som jag har spilt
Mitt blod för fosterlandet utan fruktan
För yttre våld, så skola mina lungor,
Till dess de brista, mynta sina ord
Mot detta skabb-patrask, hvars pest vi sky,
Men sträfva dock att blifva sinittade.
Brut. Om folket talar ni, som om ni vore En hämdens Gud, men ej en menniska
Så svag som andra.
	Sic.	Detta borde vi
För folket ge tillkänna.
	Men.	Hvad? Hans vrede?
(‘or. Vrede!
Om jag så mild som midnattssömnen vore,
Vid Zeus, det vore dock min hjertans mening!
Sic. En sådan hjertans mening skall förblifva, Der nu den är, ett inneslutet gift,
Och ej förgifta andra.
	(‘or.	Skall förblifva! —
Nej, hör den nors-tritonen! —- Märkte ni Hans absoluta skall?
	(‘om.	Olagligt!
	(‘or.	Skall!
Du goda, men okloka ridderskap!
J vårda, men sorglösa senatorer!
Hvi hafven J tillåtit hydran välja
En tjenare, som med sitt sturska skall —

Han är dock blott trumpet och skräll åt henne —Har fräckhet nog att säga sig förvandla
Er ström nti ett dike och er leda
Uti sin flodbädd in? Om han har makt,
Så kröken fåvitskt rygg, om ej, så väcken
Ert slöa saktmod. Hafven J förnuft
Så handlen ej som dårar. Brister sådant,
Så gen dem plats i bredd med er. Plebejer
J ären, om de äro senatorer,
Och mindre äro de väl icke heller,
Om, när man mänger deras röst med edra,
Det hela smakar efter dem. De välja
Sin öfverlmet, ja, sådan karl som denne,
Som kommer med sitt skall, sitt pöbel-skall
Emot en vördigare rådsförsamling,
An nånsin Grekland sett. — Vid Zeus, det kränker
Konsulerna. Det svider i min själ
Att se, Imur brådt, när tvemmne makter äflas
Och ingendera rår, förderfvet kommer
Och tränger sig i luckan mellan båda
0dm krossar så den ena med den andra.
(‘om. Det der är godt och väl, — till forum nu!
(‘or. Hvemhelst som gaf det råd att spannmål gratis Ur magazinet ge, som brukligt var
1 Grekland fordom —
	Men.	Nog! Ej mer om det!
(‘or. — Der likväl folket hade större makt —Han, säger jag, har sjelfsvåld ammat upp
Och hela statens undergång beredt.
Brut. Hum- kan väl folket gifva den sin röst, Som talar så?
(‘or.	Jag säga vill mitt skäl,
Mer värdt än edra röster. Väl de visste,
Att kornet ej var lön: de hade ej
Gjort skäl för sådan. Värfvade till krig,
Då sjelfva statens innersta var såradt,
De gingo knappt till porten; sådan krigstjenst

Förtjente intet gratial. 1 kriget
De visade sin mesta kraft i uppror
Och myteri; slikt talar icke för dem.
Det knorr, som utan skäl de ofta yttrat
Emot senaten, bör ej heller väcka
En sådan gifmildhet hos oss. — Nå väl —Hur smälter detta mångfördelta sköte
Senatens godhet? Deras dåd förkunna,
Hvad utan tvifvel ock de sagt: “Vi pockat,
Vi	hafva öfvertag, de äro rädda
Och ge hvad vi begära.” — Så förnedras
Senatens värdighet, och packet kallar
Vår omsorg fruktan. Sådant bräcker snart
Senatens skrank och släpper kräkor in,
Som plocka örnarna.
	Men.	Nu är deir nog.
Brut. Ja, mer än nog.
	(‘or.	Nej, hören ännu mera:
Allt, som kan svärjas vid, på jord, i himmel,
Mitt tal besegle! Denna klufun makt,
Hvars ena del på goda skäl föraktar,
Hvars andra del på inga skäl försmädar,
Der adel, klokhet, rang ej något mäkta
Förutan ja och nej af fåvitsk pöbel,
Den måste allt kvad redbart är försnmma
Och lemna rum åt all onyttig strunt.
Då vägen så för vettet stängs, så följer,
Att allt blir vettlöst. Derför ber jag er, —Enhvar som mindre skuggrädd är än klok,
Som mera älskar statens fasta grundval
An skyr förändringar, som högre aktar
En ädel lefaad än en lång och vågar
Att gripa kroppen an med skarpa medel,
Når lifvet står på spel, — rlf ut med ens
Vår pöbels tunga, låt dem icke slicka
Ett sött, som är dem giftigt. Er förnedring
Förlamar rätt och skäl och plundrar staten

Uppå den enhet, som den borde ha;
Den mäktar icke ens det goda göra
Af	fruktan för ett ondt, som kontrollerar. Brut. Han talat nog.
	Sic.	Förräderi mot staten!
Och som förrädare till svars han stånde. (‘or. Din usling! Sinälek öfverskyle dig! —Hvad skulle, säg, hvad skulle folket med
De här fliutskalliga tribunerna?
Det lyder dem och brister uti lydnad
Mot högre öfverhet. 1 upprorstid,
Då rätt och lag för våldet måste vika.,
De blefvo valda. — 1 en bättre tid
Låt hvad som rättsligt är ock rättsligt heta,
Och störta deras makt i stoftet ned.
Brut. En högförrädare!
	Sic.	 Han konsul? — Nej!
Brut. ~diler, hit! Låt häkta honom genast.
Sic. Gå, kalla folket. —	(BIIUTUS går).
Sjeif, i folkets namn,
Jag häktar dig som högförrädare Och fiende till staten. — Följ på stund, Du skall förhöras.
(Tian lägger hand på CORIOLANUS).
(‘or.	Bort, din gamla bock!
Sen. och Pat. Vi skydda honom.
	(‘om.	Släpp, da gamle man!
(‘or. Bort, murkna skräp! Jag annars ruskar dig, Så knotorna ur dina kläder ramla.
Sic. Hjelp borgare!
(BRUTUS kommer tillbaka, med edilerna och en hop borgare~.
Men.	Mer lugn å båda sidor!
Sic. Se, här är den, som ville er beröfva Er hela makt.
Brut. ~diler, gripen honom!
Borg. Ned, ned med honom! — Vapen, vapen, vapen! (Älla tränga sig ikring CORIOLANUS).
122

1 Sen. Tribuner, borgare, patricier! ~ieinius, Brutus, Coriolanus! Håll!
Borg. Tyst, tyst! Var stilla nu! Var stilla! Tyst! Men. Har skall väl detta gå? — Mig andan tryter. —Det går på tok. —- Jag mållös är. — Tribuner, Tilltalen folket. — Lugn, Coriolanus! —Sicinius, tala!
Sic. Hör mig, folk! — Gif akt!
Borg. Tribunen talar: — tyst! Nå, tala, tala!
Sic. Er frihet håller på att gå förlorad:
Se, Marcius vill röfva från er allt,
Han som ni nyss till konsul valde.
	Men.	Fy!
Det sättet är att tända, ej att släcka.
Sen. Och grusa Rom och jemna det med marken.
Sic. Hvad är väl Rom, om icke folket?
	Borg.	Sant!
Ty	Rom och folket äro ett och samma. Brut. Enhälligt valdes vi till öfverhet
At Romas folk.
Borg.	Och skola så förblifva.
Men. Så ser det ut.
	(‘or.	Och det är rätta sättet
Att jemna Rom med marken, störta ned
Det höga taket mot grundvalarna
Och jorda allt, som än har rang och heder,
1 grus och spillror.
	Sic.	Slikt förtjenar döden.
Brut. Nu gäller det att värja eller mista
Vår myndighet. — Vi göra derför kunnigt
1 folkets namn, hvars makt i kraft af val
Bekläds af oss, att Marcius bör dö
Och det på fläcken.
	Sic.	Låggen hand på honom
Och bären honom till Tarpejska klippan Och störten honom derifrån till döds.
Bryt. £diler, gripen honom!

	Borg.	Gif dig, Marcius!
Men. 0, hören blott ett enda ord! — Tribuner, Jag er besvär, o, hören blott ett ord!
.ZEdil. Tyst! Stilla!
	Men.	Varen, hvad J synens vara,
Ert fosterlands påliteliga vänner, Och gån med saktmod till ett värf, som nu Med våld J börjen.
	Brut.	Slika kalla omslag,
Som tyckas bota, äro ett förgift, När sjukdom rasar så. — Lägg hand på honom! Till klippan genast!
	(‘or.	Nej! — Här vill jag dö.
	<Drager svärdet).
Här fns väl någon, som har sett mig fäkta; Kom, pröfva sjelfva, hvad ni sett mig göra.
Men. Stick in ditt svärd. — Tribuner, gån tillsides. Bryt. Lägg hand på honom!
	Men.	Hjelpen Marcius, hjelpen,
J män af adel; hjelpen, ung och gammal! Borg. Nej, ned med honom, ned med honom!
<‘Ilandgemäng. Trib erna, edilerna och folket blifva
utdrifna).
Men. Gå, skynda hem, ty allt förloradt går, Om här ni dröjer.
	Sen.	Skynda er!
	(‘or.	Håll stånd!
Vi hafva lika många vänner här Som fiender.
	Men.	Skall saken gå derhän?
Sen. Det gudarna förbjude! Adle vän,
Gå hem och låt oss bota denna skada.
Men.. Det är ett sår, soni sjelf ni ej kan pröfva; Gå, jag besvär er.
	(‘om.	Kom och följ oss åt.
(‘or. Jag önskade, att de barbarer vore, —Som ock de äro, änskönt Romas yngel —

Ej Romare, som ej de äro, änskönt Man valpat dem vid Capitolium.
Men. Kom! gif er vrede ej med tungan fart; Det blir ~väl bättre snart.
	(‘or.	På fria fältet
Jag sloge säkert fyrtio af dem.
Men. Sjelf slog jag väl ett par utaf de bästa, Om ock de två tribunerna det vore.
(‘om. Men nu är deras öfvermakt för stor,
Och mod är dårskap blott, om det vill mota
Ett hus, som ramlar. — Kom, förr’n slöddret hunnit
Tillbaks igen; dess ilska rusar fram
Som hämmad flod och drager ned till bottnen
Hvad förr den lydigt bar.
	Men.	Jag ber er, gå.
Jag vill försöka, hvad mitt gamla vett
Förmår hos dem, som icke haf~a stort.
Med klutar utaf alla färger måste
Man lappa detta.
	(‘om.	Kom och gå er väg.
1 Fat. Den mannen har förstört sin egen lycka.
Men. Hans själ för ädel är för denna verlden.
Han smickrar ej Neptunus för hans treudd,
Ej Zeus för blixten. Hjertat bor på tungan;
Hvad bröstet diktar talar munnen om,
Och blir han vred, så glömmer han, att nånsin
Han ordet död har hört.
(Buller bakom scenen).
	Ett hyggligt buller!
2 Fat. 0, låge de i säng!
	Men.	1 Tibern heldre! —
Det är ju knäfveln, att han icke kunde
Dem höfligt tala till!
(BnUTUS och SIcWIUS komma med Borgare).
	Sic.	Hvar är den huggorm,
Som ville öda staden ut och ensam
Regera der?

	Men.	J värdige tribuner!
Sic. Han skoningslöst ifrån Tarpejska klippan
Nedvräkas skall; han lagen trotsat har,
Och derför lemnar lagen honom genast
1 våld åt menighetens stränga makt,
Den han så ringa aktar.
	1 Borg.	Han skall märka,
Att foiktribuner äro folkets mun,
Dess händer vi.
Flere Borg. Ja visst.
	Men.	Min vän, —
	Sic.	Var tyst!
Är Men. Låt bli att skrika “mord,” då måttlig jagt lämpligast.
Sic.	Hur kom det sig, att ni
På flykten hjeipte honom?
	Men.	Hör mig tala: —
Liksom jag känner konsums stora värde, Så känner jag hans brister.
	Sic.	Hvilken konsul?
Men. Vår konsul Coriolanus.
	Brut.	Konsul, han!
Borg. Nej, nej, nej, nej!
	Men.	Om J tribuner här
Och du, o folk, tillåten mig att tala,
Så vill ett ord jag säga eller två,
Som icke skola mera kosta er
Än litet tid.
Sic. Nå, tala då, men kort.
Ty vi ha fast beslutat att förgöra
Den giftiga förrädarn; laudsförvisning
~j hjelper stort, det blir vår säkra död,
Om här han dväljes. Derför är beslutadt:
Han dör i qväll.
	Men.	Må gudarna förbjuda,
Att detta stolta Rom, hvars tacksamhet Mot sina ädla barn är skrifven in

1 Jovis bok, nu skulle äta upp, Liksom en onaturlig mor, sitt barn!
Sic. Han är en skada, som bör skäras bort. Men. Han är en lem, sons har en skada lhtt,
Som dödar, Om den skärs, men lätt kan botas.
Hvad har han gjort mot Rom, som död förtjenar?
Dräpt våra fiender? Det blod han mist —Jag sväljer på att flere uns det är,
An han har qvar — han gjutit för sitt land;
Om landet tappar ut det öfriga,
Så blir det ju för en och hvar, som tålt
Och främjat sådant, evig skam och nesa. Sic. Det der är bara prat.
	Brut.	Ja, rent på tok.
Så länge som han älskade sitt land,
Höll landet honom kär.
	Men.	Om kräfta kommer
TJti en fot, som tjent oss, månne strax
Dess tjenst vi glömma?
	Brut.	Tala icke mer. —
Bryt in uti hans hus, ryck honom ut, På det att ej hans smittosamma gift Må sprida sig.
Men. Ett ord, ett enda ord!
Då tigerfotad ilska märker skadan,
Som hetsig brådska gjort, för sent den lägger
På foten blyvigt. Lagligt man förfare,
På det att ej partier — han är älskad —Må bryta ut och störta höga Roma
Med Romas söners hjeip.
Brut.	Om så det vore, —Sic. Hvad står ni der och pratar? Vi ha sett,
Hur pass han lyder lag. £dilerna
Han slagit har och trotsat oss; kom med! Men. Betänk, att han i fält är fostrad upp,
Allt sedan han en klinga kunde draga,
Och skräder icke orden. Mjöl och kli

Han vräker om hvarann. Tillåten .mig
Att söka honom; jag vill svara för
Att han sig ställer lugnt till laga ansvar,
Om ock hans lif det gällde.
	Sen.	Folktribuner,
En sådan väg är mensklig, men den andra Ar allt för blodig. Ingen veta kan, Hur sådant tager slut.
	Sic.	Menenius,
Ni är i denna sak då folkets ombud. —Lägg vapen ned, godt folk.
	Brut.	Men gå ej hem.
Sic. Vår mötesplats är forum: — der vi vänta; Och kommer icke Marcius, så sättes
Vår första plan i gång.
	Men.	Han komma skall.
	(till Senatorerna).
Följ med, jag ber. Han måste komma dit, Ty annars sker det värsta.
	Sen.	Låt oss söka’n.	(Alla gå).

ANDRA SCENEN.
Ett rum i CORIOLANI hus.

(CORIOLANUS uppträder med några patricier).

(‘or. Låt dem kring mina öron vräka allt
Och hota mig med stegel eller stympning
Vid vilda hästars hof, samt torna upp
På den Tarpejska klippan tio kullar,
Så att en afgrund gapar djupare,
An öga mäktar se, — jag ändrar ej
Miii hug mot dem.
1 Fat.	Så mycket ädlare!
(VOLUnNIA kommer in).
(‘or. Jag undrar, att min mor med mig är missnöjd, Då hon likväl dem ofta kallat har

Trashankar, skapade att stå och schaekra
l~1ed lumpun slantar, stå med bara hufvn’n
På torg och gäspa, gapa och fundera,
Då sådan man som jag stod upp att tala
Om örlig eller fred.	(Till VOLUNNIA).
Om er jag talar.
Hvi önskar ni mig spak? Skall falsk jag vara
Emot mig sjeif? Nej, låt mig heldre vara
Den man jag är.
Vol.	Min son, min son, min son! 0, hade da dock iklädt dig din makt,
Förrän du slitit ut den!
	(‘or.	Låt den fara!
Vol. Du vore ännu mer dcii man du är,
Om mindre blott du äflades: ditt sinne
Långt mindre motstånd funnit, om du ej
Så öppet visat dem, hur du var sinnad,
Förrän de saknat makt att hejda dig. (‘or. Låt hänga dem!
	Vol.	Och bränna dem på köpet!

(MEKENIUS kommer med senatorer).

Men. Se så, för sträft ni fört er upp;
Vänd om igen att ställa allt till rätta.
1 Sen. Det fns ej annan bot. Vår goda stad Blir klufven midt itu och går förlorad,
Om ni ej detta gör.
	Vol.	Låt råda dlg.
Jag har ett hjerta lika styft som ditt, Men ock en hjerna, som till fördel länkar Min vredes utbrott.
	Men.	Rätt, min ädla fru.
Förr’n han för pöbeln skulle kröka sig, —Om icke sjuklig tid ett sådant medel
För statens bästa kräfde, — drog jag på
Min pansarskrud, den knappt jag orkar bära. (‘or. Hvad skall jag göra?

	Men.	Vända om igen
Till foiktribunerna.
(‘or.	An se’n, än se’n?
Men. Och ångra hvad du sagt.
	(‘or.	För deras skull?
Det gjorde jag ej ens för gudarna,
Skall jag då göra det för deras skull?
Vol. Du är för stolt; att vara stolt är ädelt,
Men denna ädelhet kan gå för långt
1 farans stund. Jag ofta hört dig säga,
Att list och heder såsom såta vänner
1 örlig borde hålla hop. — Nå väl,
Hvad hindrar dem att ockå under freden
Tillsammans trifvas?
	(‘or.	Pah!
	]Jfen.		En sinnrik fråga.
Vol. Om det i krig en heder är att synas
Hvad ej du är, — till stora ändamål
Du brukar sådan list — månn’ det är sämre,
Att list med hedren sällskap gör i frid
Så väl som krig, då list för båda två
Behöflig är?
	(‘or.	Hvi spörjer ni mig detta?
Vol. Emedan da till folket nu bör tala,
Ej hvad ditt eget tycke föreskrifver,
Ej heller hvad ditt hjerta bjuder dig,
Men endast ord som växa dig på tungan,
Blott tomma ljud och stafvelser, bastarder,
Dem ej ditt hjerta rätt vill kännas vid.
Och detta skämmer icke mer din heder
An taga in en stad med goda ord,
1 stället för att sätta allt på spel
Och spilla mycket blod. —Jag skulle dölja mina hjertans tankar,
Om mitt och mina vänners väl det kräfde,
Och det med äran. Mor och son och maka,
Senat och adel har du satt på spel,

Så framt du heldre vill vår pöbel visa,
Hur barsk du är, än skänka dem en nick,
Som ärfver deras gunst och räddar oss
Från säker undergång.
	Men.	Min ädla fru,
Följ med oss, tala mildt och berga så
Ej stundens fara blott, men hvad som redan
Förloradt är.
	Vol.	Jag ber dig nu, min son,
Gå till dem med din inössa i din hand,
Sträck ut den hötligt, nalkas dem och böj
Ditt knä mot gatan, — ty i slika värf
Är åtbörd talare och enfalds öga
Mer klokt än örat — skaka hufvudet,
Som ville du ditt stolta hjerta tukta,
Och fall så mjuk till mark som moget mullbär,
Som icke tål beröring: säg, att du
Är deras krigsman; fostrad upp i slagsmål
Samt ej så foglig, s~m du borde vara
Och de med rätta fordra, när du beder
Om deras gunst, men att du hädanefter
Vill	söka att dig rätta efter dem,
Så vidt som du förmår.
	Men.	Om så ni gör,
Så skall ni genast allas hjertan vinna;
De gifva lika lätt förlåtelse,
Om den begäres, som de prata strunt
När så bär till.
Vol.	Jag ber dig, var ej envis,
Ehuruväl jag vet, att heldre du
Din fiende i svaig af lågor följde,
Än honom smiekracle i högan loft. —Cominius! —(COMINIUS uppträder).
	(‘om.	Jag kommer ifrån forum;
Ni måste skaffa er ett starkt parti,
9*

Om ej, med saktmod eller flykt er värja. Allt är i uppror.
Men.	Endast tala vackert.
(‘om. Det är tillräckligt, blott han kan förmå sig Att göra det.
Vol. Han måste det, han skall: —Jag ber dig, säg: “Jag vill och går åstad.”
(‘or. Skall jag mitt hufvud blotta? Skall jag gifva
Med nedrig tunga åt mitt ädla hjerta
En lögn att dragas med? — Nå väl, får gå!
Dock, gällde det allenast denna kropp,
Så skulle de få mala den till stoft
Och kasta det mot vinden. — Nu till forum.
Ni har påtvingat mig en roll, som aldrig
Jag kan mig lära.
	(‘om.	Kom, vi hjelpa er.
Vol. 0, hör Inig, kära son! Du ofta sagt, Att mitt beröm till krigare dig gjort; Ack, spela nu för mitt beröm en roll, Som förr du icke spelt!
	(‘or.	Jag måste väl.
Bort, gamla sinnesart! En skökas ande
Mig falle på! Förvandle sig mitt härskri,
Som stämde in med trumman, till ett gnäll
Så fint som snöpings eller flickas stämma,
Som vyssjar barn. Må fega skurkars smil
Min kind bebo, och skolpojktårar imma
Mitt ögas spegel, tiggartungor dallra
Mot mina läppar, och mitt pansarknä,
Som blott sig höjt uti stigbygeln, krökas
Som stafkarlns för en slant! — Jag gör det ej:
Jag har ej lust att så min heder kränka
Och låta koppens åtbörd lära själen
En sådan klibbig låghet.
	Vol.	Som du vill.
Att tigga dig är mig en större skam,
An dig att tigga dem. Låt allt förderfvas!

Din moder såras heldre af din stolthet,
Än lefver ängslig för ditt vilda trots.
Jag ler mot döden lika styf som du;
Gör, som du vill. Ditt mod har varit mitt,
Du diat det från mig, ditt öfvermod
Ditt eget vare!
	(‘or.	Lugna er min mor;
Jag går till forum, banna mig ej mer.
Taskspelarn lik, jag deras hjertan vill
Ifrån dem fuska, komma älskad åter
Af alla Romas skrån. — Jag går ju; helsa
Virginia. Jag återvänder konsul,
Om ej, så lita aldrig på min tunga,
Att	något den i smickerväg förmår. Vol. Gör, sons du vill.
	(‘oni.	Fort, skynda er till forum;
Tribunerna er vänta; väpna er
Med milda svar, ty de beredda äro
På klagomål, som lära vara värre
An någonsin förut.
(‘or. “Mildt” är min lösen. — Kom och låt oss gå:
Må de med falskhet klaga an mig, jag
Som man af heder svarar.
	Men.	Ja, men mildt.
(‘or. Nå väl då, mildt, ja mildt.	(Alla gå).

TREDJE SCENEN.
Forum.

(SIcINIUS och BRUTUS uppträda).

Brut. Gå på med det, att han vill skansa till sig
Tyrannisk makt, och om han snor sig undan,
Så fatta tag uti hans hat mot folket
Och säg, att han ej ännu delat ut
Det rof, som togs från Antiaterna.
(En a3dil kommer).
Nå, kommer han?

(ZEdilen går).

Hvem följer honom? Menenius och de utaf senaten,
gynnat honom.
Jidil.	Ja, strax.
Bryt.
ZIdil.
Som alltid
	Sic.	Har ni lista
På alla röster, som ni skaffat oss,
Ordentligt uppsatt?
	ZEdil.	Ja, jag har den här.
Brut. Har efter tribus ni dem samlat?
	ZJdil.	Ja.
Sic. Så kalla folket hit på ögonblicket
Och låt dem, när jag ropat: “så är domen
1 kraft af folkets makt,” — det vare sig
Död, böter eller landsflykt — ropa böter
Vid ordet böter, död vid ordet död
Och fordra sina gamla rättigheter
Och maktutöfning i en rättvis sak.
ZEdil. Jag skall deri dem undervisning gifva. Brut. Och när de börjat skrika, få de ej
Upphöra strax, men fara fort att hojta Och pocka på exekution på fläck, Hur domen än har fallit.
	.ådil.	Jag förstår.
Sic. Och laga, att de säkert passa på,
Då vi dem vinken gifva.
	Brut.	Skynda er. —
Förarga honom genast; han är van
Att alltid segra, tycker det är dugtigt
Att sätta sig på tvären; blir han het,
Så kan han icke styra sig, men ger
Sitt hjerta luft, och det skall hjelpa oss
Att ge hans nacke knäcken.
(CORIOLANUS, MENENIUS, CoiuINIUS, senatorer och patricier
uppträda).
Sic. Nå väl, der kommer han.
Men.

(‘or. Ja, som en stalidräng, som för lumpen styfver
Sig låter kalla lymmel tjogtals gånger. —J gode gudar, skydden Rom och sätten
Vid domarborden hedervärde män!
Låt kärlek bo bland oss och fyllen tätt
Med fridens tecken vida tempelhvalfven,
Men icke gatorna med kif och spllt! 1 Sen. Amen, amen!
Men. En ädel bön!
(ZEdilen kommer tillbaka med borgarne).
	Sic.	Kom närmare, godt folk.
.ZEdil. Tyst, tyst! Gif akt uppå tribunerna!
(‘or. Låt mig få tala först.
	Trib.	Nå tala!	Tyst! —
(‘or. Anklagas jag ej vidare än här? Kan allt afgöras nu?
	Sic.	Jag frågar er,
Om folkets röster ni er underkastar,
Erkänner oss tribuner och är nöjd
Att lida laglig näpst för alla brott,
Som er bevisas kunna.
	(‘or.	Jag är nöjd;
Men. 0, hören på! Han säger, han är nöjd;
Påminnen er hans stora krigsbedrifter
Och tänl:en uppå såren på hans kropp;
De likna grafvar på en helig kyrkgård.
(‘or. Blott rispor utaf törnesi, lätta skråmor Att bara skratta ät.
	Men.	Betänken sedan,
Att, om han ock som borgare ej talar,
Så talar han som krigsman; tagen icke
Hans hårda ord för ljud af hat och ondska;
De äro, som jag säger, en soldats
Och mena icke illa.
	(‘om.	Nog om det.
(‘or. Har kommer det sig till,
Att jag, till konsul vald med allmänt bifall,

Vanär~s så, att J afsätten mig 1 samma stund man valt mig?
	Sic.	Svara oss.
	(‘or.	Nå väl då, ni har rätt, det bör jag göra.
Sic. Vi påstå, att ni sökt beröfva Rom
Häfdvunna efobeten och svinga er
Till envåldsniakt, och derför står ni här
Som en förrädare mot Romas folk.
(‘or. Förrädare! —
	Men.	Var lugn och mins ert löfte.
(‘or. Må afgrunds värsta glöd förbränna folket!
Förrädare? — Da skändlige tribun!
Om tusen dödar sute i ditt öga
Och millioner dödar i din näfve
Och milliarder på din lögnartunga,
Jag sade dock så fritt, som då jag beder
Till gudarna min bön — det ljuger du!
Sic. Godt folk, nu hör ni.
Borg. Till klippan med honom! Till klippan med honom.
Sic. Tyst!
Här tarfvas icke flera klagomål,
Ni sett och hört hvad han har gjort och talat;
Han slagit vakten och förbannat er,
Han lagen mött med hugg och trotsat fräckt
Den höga domarmakten: — detta allt
Ar så urbota, att det väl förtjenar
Den värsta död.
Brut.	Men då harm tappert stridt
För staden Rom,
	(‘or.	Hvad pratar ni om strida?
Brut. Jag säger det; jag känner saken.
	(‘or.	Ni?
Men. Är detta löftet, som ni gaf er mor?
(‘om. Ack hör, jag ber, —
	(‘or.	Jag vill ej höra mera.
Låt domen blifva: död från branta klippan, Hudflängning, laudsförvisning, långsam fångsvält, —

Ett korn om dagen — jag vill icke köpa
Benådning med ett enda höfligt ord,
Ej kufva mig ett grand för deras håfvor,
Om	ock jag vunne dem med ett “god morgon.” Sic. Enär, så vidt han kunnat, gång på gång,
Af hat till folket han har uppsökt medel
Att rycka bort dess makt, samt äfven nu
Med hugg sig värjt, ej blott vid rättegång,
Men ock mot rättens tjenare: alltså
Förvisa vi, i Romarfolkets namn,
Och såsomn dess tribuner, honom genast
Från denna stad, vid äfventyr att blifva
Ifrån Tarpejska klippan kastad ned,
Om nåmisin mer han nalkas Roinas portar.
1 folkets namn är afsagdt: så är domen. Borg. Ja, så är domen; bort med honom genast!
Vi	laudsförvise honom: så är domen. (‘omn. God’ vänner, hören mig; —
	Sic.	Hans dom är fälld;
Vi hafva hört tillräckligt.
	(‘om.	Låt mig tala:
Jag varit konsul; på min kropp kan Rom
Sin oväns märkemm se. Mitt fosterland
Jag älskar mera djupt och innerligt,
Mer fromt och troget än mitt eget lif,
Min kära hustrus värde, hennes foster
Och mina länders frukt. — Om nu jag sade —Sic. Vi veta, hvad ni menar. — Nå, Imvad sägs? Brut. Det är ej mer att säga. Han är biltog
Som folkets fiende och fosterlamidets:
Och så är domen.
Borg.	Så, ja så är domen!
(‘or. Gemena pack, hvars andedrägt jag hatar
Som stank från ruttna kärr; hvars gunst jag aktar
Som obegrafun männers as, som luften
Förgifta styggt, — jag laudsförvisar er!
Qvardröjen här med edert vankelmod,

Låt hvarje minsta larm ert hjerta skaka
Och viftandet af oväns fjäderbuske
Till döds er skränmma! Lemnen ej er makt
Att laadsförvisa dem, som er försvama,
Till dess en gång er egen fåvitsklmet,
Som ingenting begriper, förr’n det svider,
Och icke ens er sjelfva spar, då städse
Af kif J lefven, öfverlemnar er
Som djupt elända slafvar åt ett folk,
Som vann er utan svärdslag! Med förakt
För er oclm staden vänder jag er ryggen:
Det fimis väl utanföre Rom en verid.
(CORIOLANUS, CoinNIUs, MENENIUS, senetorer och patricier gå).
ZLdil. Nu folkets fiende är borta, borta! Borg. Vår fiende är biltog; hejsan, lmejsan!
(De hurra och kasta mössorna i luften). Sic. Gån, följen honom utom portarna,
Som han förföljde er, med djupt förakt, Och Imånen honom dugtigt. — Låt en skyddsvakt Igenom staden folja oss.
Borg. Kom, låt oss följa honom! Ut med honom-f
Må gudarna tribunerna beskydda!	(Älla gå).

FJEIRDE SCENEN.
Vid en af Roms portar.

(CORIOLANUS, VOLUimNIA, VIRGILIA, MENENIUS, ComamNIUs

och några unga patricier uppträda,>.
(‘or. Nej, gråt ej mer! — Ett hastigt afsked! Djuret
Med många hufvu’n kör mig bort. — Min mor,
Hvar är ert fordna mod? Ni sade ofta,
Att motgång är en andens pröfvosten,
Att vanlig man kan vanlig ofärd bära,
Att alla fartyg siumma lika väl,
När hafvet stilla är; men tåligt lida,

När ödet slår som hårdast, sådant är
En ädel idrott. Ni mig rikligt gaf
Lärdomar, som oöfvervinnerligt
Det	hjerta gjorde, som förstod dem rätt. Virg. 0 himmel, himmel!
	(‘or.	Nej, jag ber dig, hustru —
Vol. Må pesten drabba alla Romas skrån, Och döden alla handtverk!
(‘or.	Hvad, hvad, hvad!
Man älskar nmig, då jag ej mera fns. —Hvar är det mod, min mor, som böd er säga,
Att, om ni varit gift med Hercules,
Ni hade sex utaf hans storverk gjort
Och spart er man hans svett? Cominius,
Friskt mod! Farväl! -— Farväl, min mor, min maka!
Än står jag mig. — Menenius, du gamle,
Din gråt är saltare än unge umäns
Och fräter ögat upp. — Min fordne höfding,
Jag sett dig jernhård, ofta har du skådat
Hjerthärdande uppträden, tala nu
Till dessa qvinnor, säg, att lika dårligt
Det är att gråta åt ohjelplig ofärd,
Som le åt den. Nå, moder, mina faror
Till fröjd er städse lände; lita på
Att, fast jag ensam vandrar, lik en drake,
Som sprider fasa rundt kring ensligt kärr,
Det ingen ser, men alla tala om,
Skall dock er son ovanlig bragd fullborda,
Om ej, för svek och låga ränker falla.
Vol. Min store son, hvart vill du taga vägen?
Cominius dig följe till en början,
Bestäm din kosa, gif dig icke vildt
Till pris åt hvarje oförmodad fara,
Som kan på vägen rusa på dig.
	(‘or.	Gudar!
(‘om. Jag följer dig en månad; vi bestämma Din bostad så, att da af oss kan höra

(De gå).

Och vi af dig; om tiden skulle främja
Ditt återkallande, så tarfvas icke,
Att vi kring hela verlden söka dig
Och mista gymmsam tid, som städse kallnar,
Då han är borta, som behöfver den.
(‘or. Farväl! — Du är för gammal och för mätt
Af krigets plägning för att gå och ströfva
Med kraftfull ungdom. — Ut om porten blott!
Kom, ljufva maka, dyra moder och
J trogne vänner. -- Då jag borta är,
Så sägen leende farväl. Nu kommen;
Så länge ofvan jord jag fns, så skolen
J höra af mig, aldrig dock ett grand,
Som icke är den fordne Marcius likt.
Men. Och det vill säga allt hvad ädlast örat
Förnimma kan. — Kom, låt oss icke gråta. -—Om blott från dessa gamla bemm och armar
Sj~t år jag kunde skaka bort, så följde
Jag	honom steg för steg. Cor.
Kom, låt oss gå.
Gif mig din hand. —
FEMTE SCENEN.
En gata vid stadsporten. (SIcINIUS, BRUTUS och en a3dil uppträda).

Sic., Sänd Imem dem; han är borta, låt oss stanna. —Qväst adeln är, som efter hvad vi sett
Tog hans parti.
Brut.	Då nu vår makt vi visat,
Så låt oss föra oss mer ödmjukt opp,
An innan det var gjordt.
	Sic.	Sänd hem dem nu
Och säg, att deras fiende är borta
Och deras makt befästad.
Brut.	Skicka hem dem. (ZEdilen yåri>.
140

(VOLUMNIA, VIRtIILIA och MENENLUS uppträda). Se der hans mor.
	Sic.	Vi gå vår väg.
	Brut.	Hur då?
Sic. Det sägs, hon är förryckt.
	Brut.	De hafva sett oss;

Det går ej an, gå på.
	Vol.	Nej se! — Välkomna!
Må alla straff, som guda»~ mäkta ge,
Er kärlek lönn!
	Men.	Stilla! Ej så gällt!
Vol. Ni skulle höra, om för gråt jag kunde, —
Dock, något skall ni höra. —	(Till BRUTUS).
	Vill ni gå?
Virg. (till SIcINIUS). Ni ock skall dröja. — Ack, om åt min man
Jag sådant kunde säga!
	Sic.	Manligt taladt!
Vol. Din narr! Är sådant skam? — Nej, se den narr’n! Var ej en man min far? — Har du förvisat
Den man, som huggit flere hugg för Rom, Än du har talat ord, din räf?
	Sic.	0 hinilar!
Vol. Fler ädla hugg, än kloka ord da talat,
Och det för Rom. — Hör på! Nej, gå din väg. —Dock, stanna qvar. — 0, vore blott min son
Med dig och all din slägt uti en öken
Och hade svärd i hand!
	Sic.	Hvad då?
	Virg.		Hvad då?
Han gjorde af med hela herrligheten.
Vol. Bastarder, hela slumpen. —Du hedersman, så många ärr du har!
Men. Nog, nog; var tyst!
	Sic.	Jag skulle hafva önskat,
Att han betett sig så mot Rom, som han

1 början gjorde, och ej upplöst sjeif Den ädla knut han knöt.
	Brut.	Det önskar jag.
Vol. Det önskar jag? — Ni retat packet upp, Ni nöt, som lika bra förstå hans värde, Som jag förstår de djupa hemligheter, Dem himlen dolt för jorden.
	Brut.	Låt oss gå.
Vol. Ja, var så god och gå!
Ni gjort en herrlig bragd. -— Anisu ett ord:
Så högt som Capitolium sig sträcker
Utöfver minsta hus i Rom, så högt
Står ock min son, — just denna qvinnans make —Den ni förvisat, öfver eder alla.
Brut. Nå, nå, vi gå.
	Sic.	Hvi dröja längre här?
Hon är ej klok,
	Vol.	Tag mina böner umed er. —
(Tribunerna gå).
Om gudarna ej hade annat göra,
Än att bekräfta allt som jag förbannar,
Jag vore nöjd. — Om jag dem kunde träffa
En gång om dagen blott, jag skulle lätta
Mitt hjerta från den tyngd, som trycker det.
Men. Ni lexat upp dem strängt, och ni har skäl. —Säg, vill hos mig ni taga in er qvällsvard?
Vol. Nej, vreden är min kost, jag tär mig sjelf Och tynar så till döds af mat. — Vi gå. —(Till VIRGILIA).

Låt bli att lipa; klaga så, som jag,
En	Juno lik i vrede. Kom, kom, kom! Men. Fy, fy!
(De gå).

77

FJElIDE AKTEN. FOJ~STA SCENEN.
En landsväg emellan Rom och Antium.

(En Romare och en Volseer möta hvarandra).
Bom. Jag känner er, miu vän, och ni känner mig. Jag tror, ni heter Adrian.
Vols. Så Imeter jag. Men jag kan icke komma ihåg, hvem ni är.
Rom. Jag är en Romare och tjenstgör likasom ni emot Rom. Känner ni mig nu?
Vols. Nicanor, eller hur?
Ronm. Alldeles riktigt.
Vols. Ni hade mera skägg, då jag såg er sist; men ert tungomål röjer er. Hvad nytt i Rom? Jag har ett uppdrag af volsciska staten att söka upp er der. Ni har spart mig en hel dagsresa.
Rom. Det har varit ett stort uppror i Rom; folket emot senatorerna, patricierna oclm adeln.
Vols. Har varit? Ar det slut nu då? Vår styrelse tror icke det; den gör stora krigsrustningar och hoppas kunna öfverraska dem midt i deras tvedrägts-hetta.
Rom. Den värsta branden är släckt, men det aldraminsta kan sätta den i lågor igen. Ty adeln är så förbittrad öfver den värdige Coriolani laudsförvisning, att de just äro hågade att taga all makten från folket och för evigt beröfva det dess tribuner. Det är detta, som glöder under askan, skall ni veta, och som snart nog är moget till ett häftigt utbrott.
Vols. Coriolanus landsförvist?
Rom. Ja, laudsförvist.
Vols. Kommer ni med den underrättelsen, så lär ni bli välkommen, Nicanor.
Rom. Nu gäller det för Volserna att passa på. Jar har hört sägas, att det är lättast att förföra en gift hustru, när hon har kommit i gräl med sin man. Er ädla Tullus Aufidius kan utmärka sig mycket i detta krig, då hans stora motståndare Coriolanus ej mera aktas af sitt fosterland.

Vols. Utan tvifvel. Det var mycket lyckligt för mig, att jag händelsevis mötte er. Ni har gjort slut på mitt ärende, och jag vill med lust och gainman följa er hem.
Rom. Innan vi äta qvällsvard, skalL jag berätta er underliga ting från Rom, alla gynnande för Roms motståndare. Ni har en krigshär i ordning, säger ni?
Vols. En riktigt kunglig krigshär. Centurionerna och deras manskap äro ordentligt inqvarterade, redan besoldade och när som helst färdiga att rycka ut.
Rom. Det fägnar mig att höra, att de hålla sig färdiga; jag skall nog snart sätta dem i gång, det lofvar jag. Således hjertans välkommen; det fägnar mig att ha kommit
ert angenäma sällsk~mp.
Vols. Ni tar orden nr munnen på mig; jag har största orsaken att fägna mig öfver ert.
Rom. Godt, låt oss följas åt.	(De gå).

ANDRA SCENEN.
Antium. Utanföre AUFIDII hus.

(CORIOLANUS uppträder förklädd i dåliga kläder).
(‘or. En vacker stad du är, o Antium.
Jag dina enkor skapat, mången arfving
Till dessa vackra hus jag hört i striden
Med dödssuck stupa. Känn mig ej igen,
Ty gör du det så komma dina qvinnor
Och dina barn med stekspett och med stenar
Och slå ihjel mig.
	(En borgare konmmer).
Se, god dag, min herre.
Borg. God dag!
(‘or.	Var god och visa mig till rätta; Hvar bor den väldige Anfidius?
Ar han i Antium?
	Borg.	Det är han, i sitt hus
Han ger i qväll en fest för stadens adel.

(‘or. Hvar är hans hus?
	Borg.	Se här, ni står vid porten.
(‘or. Jag tackar er, farväl.	(Borgaren går,>. Da snöda verid
Med dina hala vägar! Svurna vänner,
Som voro nyss hvarandras lif och själ
Och tid och kost och säng och arbet delte,
Som tvillingar den ene med den andre
1 enig kärlek, bryta plötsligt ut
1 bittert hat för minsta gräl om strummt. —Dödsfiender, som nyss för Imat och ilska
Ej fingo nattro, blifva såta vänner
För minsta sak, som ej är värd ett ägg,
Samt ingå svågerlag. Så också jag.
Mitt fosterland jag hatar, vänder hågen
Till flendernas stad. — Jag vill gå in;
Omn han mig dräper, gör han endast rätt,
Och tar han mig emot, så vill jag göra	(Går,>.
Hans fosterland en tjenst.

TREDJE SCENEN.
En sal i AUrIDII hus.

(Musik innanföre. En Tjenare kommer).

Tjen. Vin, vin, vin! Hvad är det här för uppassning? Jag tror, att - de lymlarna sofva. (Går).
(En annan Tjenare kommer).
2 Tjen. Hvar är Cotus? Herrn ropar på honom. Cotus!
	(Går).
(CORIOLANUS uppträder).

(‘or. Ett vackert hus, och maten luktar bra; Men jag ser icke ut som någon gäst.
(Första Tjenaren kommer tillbaka).
1 Tjen. Hvad vill ni, min vämi? Hvar kommer ni ifrån? Här är ingen plats för er. Var så god och gå på dörren.
	I.	10	145

(‘or. Som Coriolanus har jag ej förtjenat En bättre välkomst.
(Den andra Tjenaren konmmer).
2 Tjen. Hvar kommer ni ifrån, min vän? Har port-vakten inga ögon i hufvudet, efter han släpper in sådana der patroner? Var så god och gå er väg.
(‘or. Bort!
2 Tjen. Bort? — Bort med er sjelf.
(‘or. Nu är du näsvis.
2 Tjen. Ni år morsk, ni. Man skall väl ta reda på er.
(En tredje Tjenare kommer).
3 Tjen. Hvad är det för en karl?
1 Tjen. Den underligaste karl jag nånsin sett. Jag kan icke få honom ur huset. Jag ber dig, ropa på herrn.
3 Tjen. Hvad har du här att göra, karl? Var så god och packa dig ur huset.
(‘or. Nej, låt mig stå; jag skadar ej er härd.
3 Tjen. Hvad är ni för en?
(‘or. En ståndsperson.
3 Tjen. Knäfveln så usel då?
(‘or. Ja, det är jag.
3 Tjen. Var så god, min usla ståndsperson, och sök er en annan vistelseort; här är ingen plats för er; var så beskedlig och packa er bort. Se så!
(‘or. Gå, sköt din syssla du,
Och proppa i dig öfverblifna bitar.
(Knuffar undan honom).
3 Tjen. Hvad? Vill du inte gå? — Jag ber dig, säg at herrn, hvilken underlig gäst han har här.
2 Tjen. Det skall jag göra.	(Går).
3 Tjen. Hvar bor du?
(‘or. Under tirmamentet.
3 Tjen. Under firmamentet?
(‘or. Ja.
3 Tjen. Hvar är det?
(‘or. 1 gladornas cch kråkoruas stad.

3 Tjen. 1 gladornas och kråkornas stad? — Sådan åsna! — Då bor du ihop med kajorna också?
(‘or. Nej, jag tjenar icke din herre.
3 Tjen. Hvad nu? Hvad har du att göra med min herre?
(‘or. Hå, det vore hyggligare det, än att ha att göra med din hustru. — Hvad står du der och sladdrar efter? Bär fram din tallrik; bort med dig.
(Kör ut honom med stryk).
(AUFIDIUS uppträder).
Auf. Hvar är den karlen?
2 Tjen. Här, herre. Jag skulle ha piskat honom som en hund, men jag var rädd att störa herrarna derinne.
Auf. Hvar kommer du ifrån? — Hvad vill du här? —Du tiger? Tala, karl! Hvad är ditt namn?
(‘or. (Kastar kappan af sig). Om, Tuilus, ännu ej du känner mig,
Och ej vid första ögonkastet tror
Mig vara den jag är, så lär jag sjelf
Få säga dig mitt namn.
	Äuf.	Hvad är ditt namn?
(Tjenarne afiägsna sig).
(‘or. Ett omelodiskt namn i Voiscers öron Och skorrande i ditt.
	Auf.	Hvad är ditt namn?
Da ser mig bister ut, befallande Din uppsyn är, ett ädelt skepp du liknar, Hvars tackling är förstörd: hvad är ditt namn?
(‘or. Bered din panna på att rynka sig; Säg, känner du mig nu?
	Äuf.	Nej, nej; ditt namn?
(‘or. Mitt namn är Cajus Marcius, som dig
Förnämligast och alla dina landsmän
Har mycken afbräck gjort; mitt tredje namn
Coriolanus är derpå ett vittne.
De grymma mödor, stora farligheter
Och droppar af mitt blod, som jag har gjutit
	10*	147

För Rom, det otacksamma, äro lönta
Med detta tillnamn blott, ett minnesmärke
Och vittne på det hat, som du mot mig
Bör hysa. Endast detta namn är qvar,
Ty folkets grymhet och dess ilskna afund,
Tillstadda af en niodlös adel, som
Mig öfvergaf, ha slukat opp de andra
Och låtit mig från Rom af slafvars röster
Uthvisslad blifva. Denna stora nöd
Har bragt mig till din härd, ej någon fruktan —Förstå mig rätt — för eget lif; ty om
Jag vore rädd för döden, skydde jag
Väl mest af alla dlg. IN~j, lutter hat
Och lust att qvitta räkningen med Rom
Har fört mig hit. Om nu du har ett hjerta,
Som sväller utaf hat och hämnas vill,
Hvad sjelf du lidit har, samt lappa hop
Ett stympadt fosterland, så skynda dig,
Drag fördel af min ofärd, nyttja den,
Och blifve mina hämdebragder dig
Välgerningar; ty jag vill dra i härnad
Emot mitt kranka land så bittert ilsket,
Som alla djeflar. Men, om så det är,
Att ej da djerfs, men re’n dig känner trött
Af bardalek, — nå väl, då är jag ock
Utledsen vid mitt lif och bjuder här
Min strupe åt din gamla fleudskap;
Du är en narr, om ej du skär den af,
Då jag dig städse har med hat förföljt
Och tappat tunnor blod utaf ditt land
Och lefver dig till smälek blott, så framt
Jag icke tjenar dig.
Äuf.	0 Marcius, Marcius!
Hvart ord du sagt har ryckt utur mitt hjerta
En rot af gammalt hat. Oni Jupiter
Ur molnen ropade, som ett orakel:
“Det sanning är,” jag trodde det ej mer

Än dig, du ädle Marcius. — Låt mig linda
Miu arm ikring den kropp, mot hvilken jag
Min sega lans har brutit hundra gånger
Och månen skrämt med spillrorna. — Jag fainnar
Min klingas hammarstäd och brottas nu
Så ridderligt och eldigt med din kärlek,
Som nånsin jag med äregirigt våld
Emot din mandom stridt. 1-lör, vet dn hvad?
Jag älskade min brud; ej någon man
Mer troget suckat; men då här jag ser dig,
Du ädle hjelte, mer mitt hjerta spritter,
Än då jag första gången såg min hustru
Mia egen tröskel trampa. — Hör du, Mars,
En krigshär färdig står; jag hade ämnat
Annu en gång din sköld från skuldran hugga,
Om ej, min arm förlora. Stryk du gaf mig
Toif gånger re’n. Hvarenda natt se’n dess
Jag drömt om hoimgång mellan dig och mig;
Vi	lågo, tyckte jag, på marken båda
Med afryckt hjelm och gripande hvarann
Om strupen; halfdöd af ett ingenting
Jag vaknade. Du värde Marcius,
Oai vi ej annan orsak än din landsflykt
Till gräl med Rom nu hade, skulle vi
Hvarenda själ från toif till sjutti år
Till ledung mönstra saint utgjuta kriget
Liksom en störtfiod midt i Romas hjerta.
Kom in och räck din hand åt vår senat,
Som nu är här att säga mig farväl,
1 det jag går mot edra landaniären,
Fast ej mot sjelfva Rom.
	(‘or.	Välsignad sak!
Auf. Du väldige, om sjeif da leda vill
Ditt häsndevärf, så tag den ena halfvan
Utaf min makt, gör upp din egen plan,
Som sjelf da finner bäst, med kännedom
Om landets svaga eller starka punkter,

Och knacka strax på Romas portar eller
Hemsök dem vildt på mera ljerran trakter
Och skräm dem först, förgör dem sedan. — Kom,
Låt mig få föreställa dig för dem,
Som skola säga ja till dina planer.
Välkommen tnsenfaldt och mer min vän
Än någonsin min fiende du varit,
Och det är mycket, Marcius. — Din hand!
(CORIOLANUS och AUFIDIUS gå).
1 Tjen. Det der var en underlig förändring, det.
2 Tjen. Jag hade minsann så när gifvit honom ett påk-rapp, men det anade mig just, att hans kläder talade falskt om honom.
1 Tjen. Sådan arm han har! Han surrade mig rnndt ikring med tummen och pekfingret, alldeles som en snurra.
2 Tjen. Jag såg genast på haum ansigte, att det var något kuriöst med karlen. Han hade en sorts ansigte, just som — jag vet icke, hur jag skall kalla det.
1 Tjen. Det hade han. Han såg ut just som — knäfvem regera mig trodde jag icke, att han hade mer inom-bords, än jag kunde tro.
2 Tjen. Det gjorde jag också, det svär jag på. Han är jemt opp den raraste karl i veriden.

1 Tjen. Det tror jag också. Men en större krigare än han känner du väl?
2 Tjen. Hvem? Min husbonde?
1 Tjen. Ja, det är ingen fråga om dct.
2 Tjen. Han är så god som sex sådana der.
1 Tjen. Nej, det är han just icke, men en större krigare är han.
2 Tjen. Ja, ser dn, det är minsann icke så lätt att säga, brad man skall tänka om den saken. Om det gäller att försvara en stad, så är vår general förträfflig.
1 §I~en. Ja, och när det gäller att storma en stad också.
(Den tredje Tje~saren kommer).
3 Tjen. Hör ni, lymlar, jag kan berätta er nytt; nytt, ni slynglar.

1 och 2 Tjen. Hvad, hvad, hvad? Låt höra,
3 §J§jen. För ingen del i verlden ville jag vara Romare; heldre ville jag vara dömd till döden.
1 och 2 Tjen. Hvarföre? kvarföre?
3 Tjen. Hå, den karlen är här, som alltid brukade klå vår general.
1 Tjen. Hvarföre säger du: “klå vår general?”
3 Tjen. Jag säger icke klå vår general; men han har alltid hållit honom stången.
2 Tjen. Se så, vi ä’ ju vänner och kamrater; han var honom alltid för styf, jag har hört vår husbonde säga det sjeif.
1 Tjen. Ja, han var honom något för styf, sanningen att säga. Vid Corioli hackade och bultade han honom som en kalops.
2 §Ljen. Och hade han haft kannibaliskt humör, så hade han väl stekt honom och ätit opp honom på köpet.
1 ljen. Nå, hvad har du vidare att förkunna?
3 Tjen. Hå, det är ett krusande med honom derinne, som om han vore Martis son och arfvinge. Vid öfversta bordsändan sitter han, och ingen af senatorerna gör honom en fråga utan att stiga upp och ta hatten af sig. Vår general sjeif kurtiserar honom som en fästmö, kysser honom på handen och vänder ut och in på hvitögonen, då han säger något. Men hufvndsumman af mina nyheter är den, att vår general är skuren midt itu och endast hälften ~af hvad han var i går; den andra halfvan har den fremmande fått efter hela sällskapets anhållan och medgifvande. Han skall gå, säger han, och hugga Roms portvaktare i lnfven; han skall meja ned allt, som står honom i vägen, och göra rent hus, kvar han går fram.
2 Tjen. Han är nog karl att göra det så bra som trots någon annan.
3 Tjen. Göra det? Ja, visst knäfveln gör han det. Ty, ser du, han har lika många vänner som fiender, och de der vännerna, ser du, tordes icke, ser du, visa sig som hans vänner, som det heter, så länge han var illa akkriterad.

1 Tjen. Akkriterad! Hvad vill det säga?
3 Tjen. Men då de få se hans hjeimbuske i vädret igen och karl’n i sitt gamla humör, så krypa de nog ut ur sina hålor, som kaniner efter ett regn, och sälla sig till honom.
1 Tjen. Men när skall detta ske?
3 Tjen. 1 morgon, i dag, nu genast. Trumman lär komma att gå i eftermiddag; det är liksom deserten det, ser du, som kommer, innan de torka sig oum munnen.
2 Zijen. Hå, då lär vi få litet muntert igen. Den der freden duger till ingen ting, utom till att göra jern rostigt, föröka skräddarnes antal och skaffa birfilare till verlden.
1 Tjen. Tacka vill jag krig; det öfverträffar freden, som dagen öfrerträffar natten. När det är krig, så är det ett bråk, ett lefverne, ett hejdunder, och alltid får man höra nytt se’n. Freden är bara sömnsjuka, pjaskig, döf, dum och känslolös och skaffar fiere oäkta barn till verlden, än kriget gör ända på folk.
2 Tjen. Så är det; och som kriget är en sorts våldtägt, så kan det icke nekas, att freden är en stor hanrejnmakare.
1 fijen. Ja, och gör folk till ovänner med hvarandra.
3 Tjen. Riktigt resoneradt, ty då behöfver ingen den andras hjelp. Nej, tacka vill jag krig! Jag hoppas, att man skall få Romare för lika godt pris som Voiscer. — Nu stiga de upp från bordet.
Älla 3. ln, in, in!	(De gå)~

FJERDE SCENEN.

Rom. Ett torg.

(SICINIUS och BRUTUS uppträda).

Sic. Han hörs ej af han är ej farlig mer, hans makt är slut i fredlig tid, då folket, Som rasade, har blifvit lugnt igen.
Hans vänner skola rodna, då de se,

(Borgarne gå).

Att allt går lika bra. De såge heldre,
Om ock det gällde deras eget skinn,
Att upprorsskaror stormnade i staden,

An att handtverkarn sjunger i sin bod
Och går i stilla ro till sina värf. (MENENIUS uppträder).
Brut. Det gick ju bra. — Är det Menenius? Sic. Det är det; han har blifvit mycket höflig
På någon tid. — God dag!
	Men.	God dag, god’ vänner.
Sic. Er Coriolanus saknas icke stort,
Om ej af sina vänner; staden står
Och står väl så, hur ond han än må vara. Men. Ja, det är bra, men kunde varit bättre,
Om han sig uppfört fogligt.
	Sic.	Säg, hvar är han?
Men. Det vet jag ej; hans hustru och hans mor Ha ingenting om honom sport.

(Några Borgare komma,).
1 Borg. Må gudarna er båda två beskydda.
Sic. God afton, mina grannar!
Brut. God afton, allihop!
	Borg.	Vår pligt det är
Med hustrur och med barn att böja knä Och bedja för ert väl.
	Sic.	Er lyckan följe!
Brut. Farväl, godt folk; ack, hade Coriolanus Er älskat så som vi!
	Borg.	Er skydde himlen!
Trib. Farväl, farväl!
	Sic.	En lyckligare tid
Och mycket trefligare är det nu, Au då de sprungo rundt kring gatorna Och skreko: uppror! —
	Brut.	Cajus Marcius var
En tapper krigare, men oförskämd.

Af högfärd uppblåst, gränslöst äregirig, Förmäten, —
	Sic.	Lysten efter envåldsmakt,
Allenastyrande.
	Men.	 Det tror jag ej.
Sic. Det hade vi fått se, till allas jemmer, Om han vid konsulatet fått förblifva.
Brut. Men gudarna förskonte oss, och Rom Ar utan honom sällt och lugnt.
	(En ~Jdil kommer).
	.ZEdil.	Tribuner,
Här är en slaf, som vi ha tagit fast;
Han säger, att en dubbel här af Volscer
Har brutit in på Romas landamären,
Förhämjaude med krigisk ilska allt
Hvad de få fatt.
Men. Det är Aufidius,
Som, då han sport, att Marcius är biltog,
Framsticker sina horn igen i veriden;
Han drog dem in, så länge Marcins fanns,
Och tordes icke kny.
	Sic.	Hvad pratar ni
Om Marcius?
Brut. Ge denna lögnaren stryk. —Det är ej möjligt. Voiscerna ej våga
Att bryta frid med oss.
	Men.	Det är ej möjligt?
Vi	minnas nog, att sådant väl är möjligt;
Tre gånger i min lifstid har jag sett
Ett slikt exempel. Förr än karla ni straffar,
Så fråga först, hvar han har detta hört;
Ni kunde annars piska upp er varning
Och slå det bud, som varnar er för ondt,
Som väl kan hända.
	Sic.	Säg mig icke det;
Jag vet, det är ej möjligt.
	Brut.	Nej, omöjligt.

(En Budbärare kommer). Budb. 1 största hast församlar sig senaten
På Capitolium. — De fått en nyhet,
Som gjort dem bleka.
	Sic.	Det är s.lafvens påhitt;
Låt honom slita spö i folkets å~yn. —Hans påhitt bara!
	Budb.	Nej, min värde herre,
Hans ord ha fått bekräftelse, och långt,
Långt värre saker sägas.
	Sic.	Värre saker?
Budb. Det sägs af många munnar fritt och öppet —Hur troligt vet jag ej — att Marcius,
Förent med Tullus, rycker an mot Rom
Och lofvar hämd så stor, som rymmas kan
1 tid och rum.
Sic.	Jo, det är troligt just!
Brut. Ett påhitt bara för att narra folket Att önska hem den gode Marcius.
Sic. Ja, det är knepet.
	Men.	Nej, det är ej troligt;
Aufidius och han förlikas ej;
Den ene är den andras värsta motsats.
(En annan Budbärare kommer).
Budb. Ni måste genast komma i senaten.
En väldig krigshär, förd af Marcius,
Förenad med Aufidius, förhärjar
Allt land kring Rom; på vägen dit de äro
Med eld och svärd och hafva rånat allt,
Som låg i deras väg.
(COMINIUS uppträdei).
(‘om. (Till Tribunerna). Jo, ni har gjort ett hyggligt arbete!
Men. Hvad är påfärde?
(‘om.	Ni ha hulpit till Att skända edra egna döttrar och

Nedsmälta taken öfver edra hufvn’n
Samt se, har edra egna hustrur kränkas
Midt för er näsa
	Men.	Säg, kvad är å färde?
(‘om. Att bränna edra tempel ned till grunden Och fängsla edra fri- och rättigheter
Uti ett rått-hål.
Men.	Säg, hvad är å färde? —Helt säkert hyggligt tillstäldt! — Säg, hvad nytt? Om Marcius med Voiscer i förbund, —(‘om. Om!
Han deras afgud är, han för dem an,
Ett väsen lik af högre guddom skapadt
An af naturen, och de följa honom
Mot oss, vi arma kräk, ej mindre säkert
Än pojkar, som en sommar-fjäril jaga,
Och slagtare, som gå och smälla flugor.
Men. Jo, ni ha gjort ett hyggligt arbet, ni
Och edra förskinus-kariar, som så häftigt
På handtverks-röster yrkade och tjustes
Af hvitlöks-ätarenas andedrägt.
(‘om. Han ruskar Rom kring edra öron ned. Men. Lik Hercules, som skakar äpple-träd;
Jo, hyggligt tillståldt just
	Brut.	Men är det sant?
(‘om. Sant? — Bleka ligger ni, förr’n annat spömjs.
Hvarenda stad gör leende sitt affall,
Och den som motstånd vågar hånad blir
För tapper dumhet, dör som trogen narr.
Hvi klandra honom? Edra fiender
Så	väl som hans nog se, att karlen duger. Men. Det ute är med oss, om ej den ädle
Oss nåd beskär.
(‘om.	Men hvem skall be derom? Tribunerna? De borde skämmas. Folket? Det har förtjent hans miskund lika bra, Som vargen herdens. Om hans bästa vänner

Nu sade: “skona Rom!”, de kränkte honom Så djupt som den, som har hans hat förtjenat, Och viste sig som fiender mot honom.
Men. Sant. — Om han tände eld uppå mitt hus 1 alla hörn, jag hade icke panna
Att säga: “ack, låt bli.” — Jo, hyggligt handtverk, Ni handtverksmäa! Ett hyggligt verk af handen!
(‘om. Ni bragt en sådan darrning öfver Rom, Att aldrig förr det sig så hjelplöst känt.
Trib. Säg icke så; det hafva vi ej gjort. Men. Så? Månne vi?
Vi höllo honom kär, men veko fegt, Som djur, men ej som adelsmän, för slöddret, Som honom hojtade nr Rom.
(‘om.	De tjuta
Nog honom in igen. Aufidius,
Han, verldens andra man, blindt lyder Marcins
Liksom en ringa tjenare. Förtviflan
Ar all den krigskonst, allt det värn, som Rom
Kan ställa upp mot dem.
(‘En hop Borgare komma).
Är Men.	Här kommer slöddret.
Tullus i hans sällskap? — Det är ni
Som bortskämt luften, då ni svängde mössor,
Som osade af svett, i glädjen öfver
Att Marcius var förvist. Nu kommer han,
Och hvarje hår uppå hans krigarhufvud
Er blir en gissel: lika många drumlar
Som mössor, dem ni svängde, skall han krossa
Till lön för edra röster. — Lika mycket!
Om till ett enda kol oss allesamman
Han bränner ned, så gör han endast rätt. Flera Borg. Vi hört en faslig nyhet.
	1 Borg.	Då jag sagt:
“Förvisa honom,” sad’ jag: “det var skada.” 2 Borg. Det gjorde också jag.
3 Borg. Det gjorde jag också, och, sanningen att säga,
157

det gjorde många bland oss. Hvad vi gjorde, det gjorde vi för det allmänna bästa; och ehuruväl vi frivilligt sam-tyckte till hans landsförvisning, så var det likväl emot vår vilja.
(‘om, Jo, ni är hyggligt folk, ni röster!
Men. Ni gjort ett hyggligt arbet, ni och packet! —Vi gå väl till senaten?
(‘om.	Ja, hvart annars?
(ComUNIUS och MENENIUS gå).
Sie. Gå hem, godt folk, och tappa icke nlodet; Hans anhang såge gerna det var sanning, Fastän de låtsa fruktan. Gå nu hein
Och visa icke minsta fruktan alls.
1 Borg. Gudarna vare oss nådiga! Kom, godt folk, och låt oss gå hem. Jag sad’ alltid, jag, att vi gjorde orätt, då vi laudsförviste honom.
2 Borg. Det gjorde vi alla. Men kom, låt oss gå
hem.	(Borgarne gå).
Brut. Det der var ledsam nyhet.
	Sic.	Riktigt ledsam.
Brut. Till Capitolium! — Jag gåfve gerna Mitt halfva bo, om detta vore lögn.
Sic. Kom, låt oss gå.	(De gå,).

FEMTE SCENEN.
Ett läger i grannskapet af Rom.

(AUFIDIUS och en af hans Ilöfdingar uppträda).
Äuf. De löpa ännu efter Romaren?
Höfd. Jag vet ej, hvilken trolldomsmakt han har;
Ert krigsfolk nyttjar honom som en bordsbön
Så för som efter mat, ja dessemellan.
Ni är fördunklad hos ert eget folk
1 detta krig.
Äuf. Ej nu jag det kan hjelpa,
Om ej med medel, som förlama kraften

Af våra planer. Till och med mot mig
Han stoltare sig uppför, än jag väntat,
Då först jag honom mottog. Sin natur
Han trogen är; hvad icke hjelpas kan
Ursäktas måste.
Irliöfd. Bättre för er sjelf
Det hade varit, om ni icke delat
Er makt med honom, utan antingen
Behållit sjelf befälet eller gifvit
Det helt och hållet åt Coriolanus.
Auf. Ja, jag förstår; men lita på att, när
Han redogöra skall, så vet han ej,
Hvad jag kan yrka på. Det tycks väl nu —Så tycker han, så tycker också folket —Att han i allo handlar redligen
Och väl hushållar för de Voiscers bästa,
Slåss som en drake, segrar innan än
Han dragit svärd, men något har han ogjordt,
Som bryter af hans nacke eller min,
När redogörelsen skall göras upp.
Iföfd. Säg, tror ni då, att han eröfrar Rom? Auf. Hvar stad är hans, så snart han visar sig,
Och Romas ridderskap är honom lydigt;
Senat och adel hålla honom kär.
Tribunerna förstå ej krig, och folket
Lär lika qvickt tillbakakalla honom,
Som honom de förvist. För Rom han blir
Hvad hafsörn är för fisken: döfvande
Med Magisk kraft. Han till en början var
Dess ädle tjenare, men kunde icke
Sin heder bära. Vare sig hans stolthet,
Soni genom daglig medgång skämmer bort
En lyckans gunstling, vare sig hans brist
På klokhet att begagna alla medel,
Som han var herre öfver, vare sig
Att blott till ett naturen honom danat
1 krig som fred och herrskande i freden

Med samma trug och pock som förr i krig,
Alltnog; men ett af alla dessa fel —Han litet har af hvarje, icke alla,
Ty så till vida vill jag fria honom —Har honom fruktad gjort och sedan hatad
Och sist förvisad. Hans förtjenster qväfvas
1 öfvermått af skryt. Vårt värde ligger
Uti den tolkning tiden gifver det,
Och kraft, som sjeif sig tycker något vara,
Har ingen graf så viss som den tribun,
Från hvilken man basunar ut dess ära.
Spik drifver spik, och låga släcker liga,
Makt kufvar makt, förmågorna förmåga.
Kom, kom. — När, Cajus, Romas stad är din,
Då är du fattig man, då är du min.
(De gå).

FEMTE AKTEN. FORSTA SCENEN.
Rom. Ett torg.

(MENKNIUS, CONINIUS, SICINIUS, BRUrUS och flere uppträda).
Men. Jag går ej med: ni hör, hvad den har sagt,
Som förr hans höfding var och innerligt
Höll honom kär. Han kallade mig fader.
Än se’n? Gå, ni, som honom laudsförvisat,
Fall ned en mil ifrån hans tält och kryp
På barn knäna fram. — Nej, har han nekat
Cominius gehör, så blir jag hemma.
(‘om. Han låtsade ej känna mig igen.
Men. Nå, hör ni nu?
(‘om. En gång likväl lina nämde mig vid namn;
Jag talte om vår vänskap och det blod,
Som vi tillsammans spillt. Coriolanus
Han ville icke heta; inga namn!
Han sade, att han var ett namulöst intet,

Till dess ånyo han sig srnidt ett namn 1 Romas brand.
Men.	Ja så. Jo, hyggligt tillstäldt! Ett par tribuner skaffa här i Rom
Godt köp på kol: ett ståtligt äreminne!
(‘om. Jag sade honom, huru stort det vore Att ge förlåtelse, när minst den väntas; Den staten vore futtig, svarte han, Som bad om sådant hos en biltog man.
Men. Han kunde icke svara annorlunda.
(‘om. Jag sökte väcka upp hans ömma känslor
För gamla vänner, men han svarade,
Att han ej hade tid att plocka ut dem
Ur hög af ruttna agnar; dårligt vore,
Att för ett par tre korn ej bränna upp
Ett sådant stinkande och otäckt skräp.
Men. Ett par tre korn! Jag ett ibland dem är;
Hans mor, hans vig hans barn och denne mannen,
Vi	äro kornen, ruttna agnar ni,
Som stinka himmelshögt. För er skull måste
Vi	brännas upp.
Sic.	Jag ber er, lugna er.
Om ock i defina nödens tid ni vägrar
Att hjelpa oss, så får ni dock ej håna
Vår stora ofärd. Om ett ord ni ville
För fosterlandet lägga, ack, det skulle,
Långt mera än en hastigt samlad här,
Vår landsman hejda.
	Men.	Nej, jag har ej lust.
Sic. Jag ber er, gå.
	Men.	Hvad skulle jag väl der?
Brut. Försöka, hvad er kärlek till ert land Förmår hos honom.
	Men.	Tänk, om mig han skickar
Tillbaka, som Cominius han skickat,
Förutan svar; hvad tycks? — Det vore blott
I.	11

Annu en missnöjd vän, som blefve kränkt Utaf hans hårdhet. — Tänk, om så han gör.
Sic. Er goda vilja dock af Rom skall lönas Med tack i samma mån, som väl ni menat.
Men. Jag vill försöka det, han hör mig nog.
Dock bet han sig i läppen, brummade
Emot Cominius; — det är betänkligt.
Han var ej god, han var på nykter mage;
Ar magen tom, så rinner blodet kallt;
På morgonen nian vresig är och hatar
Att gifva och tillgifva; deremot
Då blodets rör och gångar äro fyllda
Med vin och föda, är man blidare
Än i en fastlagstid. Jag passar på,
Då bordshumöret gynnar mina böner,
Då vill jag gripa honom an.
Brut. Ni känner rätta vägen till hans godhet Och kan ej vilse gå.
	Men.	Jag vill försöka,
Det gånge hur som helst. Jag snart skall veta, Hur saken går.
(‘om. Han hör ej honom.
	Sic.	Ej?
(‘om. Tro mig, i guld han sitter, ögat gnistrar,
Som om det ville tända Rom. Hans vrede
1 bojor håller hans barmhertighet.
Jag böjde knä; han vårdade sig knappt
Att säga mig “stig upp” och gaf mig afsked
Med stumma handen. Hvad han skulle göra,
Och hvad han icke skulle, gafs mig skriftligt:
Af ed han tvangs att handla, som han gjorde.
Vi	hafva såleds ej det minsta hopp,
Om icke på hans moder och hans maka,
Som tänka bedja honom om förskoniug
För fosterlandet. Låt oss derför gå
Och skynda på dem, vackert bedjm~de.

ANDRA SCENEN.
Volscernas läger.

(Två volsciska fältvakter. MENENIUS kommer,).
1 Fältv. Halt! Hvarifråa är ni?
	2 Fältv.	Tillbaka här!
Men. Ni vaktar ju som karlar; det är bra:
Men, med förlof, jag är en embetsman, Och kommer för att tala några ord Med Coriolanus.
1 Fältv. Hvarifrån?
	Men.	          Från Rom.
	1 Fältv.	Nej, halt! Vänd om igen; vår general
Vill	icke höra mera derifrån.
2 Fältv. Förr skall ni se ert Rom i flammor stå, An ni får tala med Coriolanus.
Men. Om ni har hört er höfding nämna Rom Och sina vänner der, så slår jag vad,
Att ni har hört mitt namn: Menenius.
1 Fältv. Må vara; gå er väg, ert värda namn Ej släpper er igenom.
	Men.	Hör, min vän,
Din höfding älskar mig, och jag har varit
Hans bragders minnesbok, der folk ha läst
Hans rykte ojemförligt, ja förstoradt.
Ty vittnat har jag städs om mina vänner —Han är den främste — allt hvad sanning tålte
På längd och bredd, ja, till och med ibland,
Likt kägeiklot på hala marken kastadt,
För vida rusat fram och till hans lof
En smula fusk bedrifvit; derför, karl,
Jag måste slippa fram.
1 Fältv. Min herre, om ni också hade sagt så många lögner till hans fördel, som ni har talat ord till er egen, så skulle ni minsann ändå icke slippa igenom här; nej, icke en gång om det vore lika berömligt att duga, som att föra ett ärbart lefverne. Tillbaka med er!
	11*	163

Men. Kära vän, kom ihåg, att jag heter Menenius och alltid har varit utaf din generals parti.
2 Fältv. Om ni också har varit hans ljugare, — som ni sjelf säger — så är jag den, som i hans tjenst talar sanning och säger er, att ni icke får slippa igenom. Tillbaka med er!
Men. Har han spisat middag än, vet du det? ty jag ville icke gerna tala med honom förr än efter måltiden.
1 Fältv. Ar ni en Romare, eller hur?
Men. Ja, likasom din general.
1 JI’ältc. Då borde ni hata Rom, som han gör. Kan ni
— då ni har drifvit ut genom edra portar deras rätfa försvarare och i ert enfaldiga pöbelraseri gifvit er fiende er egen sköld — tro, att det är möjligt att afvända hans hämd med gamla kärringars gnäll, med edra döttrars jungfruligt hopknäppta händer, eller med lama förböner utaf en sådan der gammal afsigkommen krasslare, som ni tycks vara? Inbillar ni er, att det är möjligt, att, med en så svag andedrägt som er, blåsa ut den eld, som snart skall fatta tag
er stad? N~j, ni bedrar er; — tillbaka till Rom och be-red er på er afrättning. Ni är dömd utan nåd och förskoning, det har generalen svurit på.
Men. Slyngel, om din höfvidsmau visste, att jag vore här, så skulle han bemöta mig med aktning.
1 Fältv. Pytt! Min höfvidsman känner er ej.
Men. Jag menar din general.
1 Fältr. Min general bryr sig litet om er, han. Till baka, säger jag, gå er väg, annars tappar jag af er ett haifstop blod, mera lär ni väl icke ha i kroppen, kan jag tro. Tillbaka!
Men.	Nej, men hör mig, karl, —(CORIOLANUS och AUFIDIUS uppträda).

(‘or. Hvad står på?
Men. Se så, kamrat, nu skall du minsann få sju för tu; nu skall da få se, att man har aktning för mig; nu skall du bli varse, att en sådan der munsjör Snus icke kan visa
164

bort mig ifrån min son Coriolanus. Se nu bara på, har han talar med mig, och döm sjelf huru nära du är galgen eller något annat dödssätt, som räcker längre att se på och är pinsammare för dig; se nu bara på och svimna för hvad som förestår dig. — Måtte de höga gudarna stundeligen sitta och rådslå om din välgång och älska dig icke mindre, än din gamla fader Menenius gör! Ack, min son, min son, da tänker sätta eld på Rom! Se, här är vatten att släcka med. Det var med möda man fick mig till att gå hit, men som jag var öfvertygad om att ingen kunde bättre än jag beveka dig, så lät jag blåsa mig ut igenom porten med suckar och besvär dig nu att förskona Rom och dina bönfallande landsmän. Måtte de goda gudarna mildra din vrede och utgjuta dess drägg på den här slyngeln, sons, likasom en stock, har nekat mig att nalkas dig.
(‘or. Bort!
Men. Hvad? Bort?
(‘or. Mor, maka, barn, jag känner dem ej mer.
Jag tjenar andra. Ar ock hämden min,
Så ligger dock förlåtelse allena
1 Volscers bröst. Att vi ha varit vänner
Må förr af glömskans otack bli förgiftadt,
Än spordt utaf barmhertigbeten. — Gå!
Mitt öra mot er bön är starkare,
Än Rom mot mig. För gammal vänskaps skull
Se här.		(Ger honom ett bref,).
Jag enkom skrifvit det för dig
Och tänkte skicka det. Menenius,
Nu är vårt samtal slut. — Aufidius,
1 Rom var denne man min bästa vän,
Nu ser da dock —
	Auf.	 Du är dig alltid lik.
(CORIOLANUS och AUFIDlUS gå).

1 Fältc. Nå, herre, heter ni Menenius?
2 Fältv. Ni ser, att ert namn har en mäktig trolikraft. Nu hittar ni väl hem igen.

1 Fältv. Hörde ni, hur vi fick ovett för det att vi visade ers höghet tillbaka?
2 Fältv. Har jag nu orsak att svimna, tror ni?
Men. Jag frågar hvarken efter veriden eller er general. Hvad sådana kräk som ni beträffar, så vet jag knappt, om ni fns till eller ej, så obetydliga är ni. Den som har mod att sjeif gifva sig döden, fruktar icke för döden från annan hand. Er general må fara fram det värsta han kan. Hvad er beträffar, så må ni länge förblifva det ni är, och er usel-het tillväxa med åren! Jag säger till er hvad ni sade till mig: bort! (Han går,).
1 Fältc. En ädel man, det lofvar jag.
2 Fälte. Den värdigaste mannen är vår general; han är en klippa, en ek, som ingen storm kan skaka.
(De gå).

TREDJE SCENEN.
CouIOLÅNI tält.

(CORIOLANUS, AUFIDIUS och fiere uppträda).

(‘or. 1 morgon slå vi framför Romas murar Vårt läger upp. Förtälj för er senat, Ni som min stallbror ‘är i detta krig, Hur öppet jag har handlat.
	Auf.	Volscers väl
	Ert enda syfte var; ni täppt ert öra För hvarje bön från Rom; afsides hviskning Ni aldrig tillät er, ej ens med vänner, Som litat mest på er.
	(‘or.	Den gamle man,
Som jag med brustet hjerta sände hem,
Har högre älskat mig än någon fader,
Ja, mig förgudat. Deras sista tillflykt
Var detta bud. Fast jag såg bister ut,
Så erböd jag ännu en gång den gamle
De villkor, dem de förra gången vräkte
Och icke mera kunaa ta emot.

För hans skull blott, som trodde sig om mer,
Jag medgaf ännu litet. — Nya böner
Från stat och vänner vill jag hädanefter
Ej låna öra till. — Hvad larm är detta? (Buller utanföre,).
Skall jag bli frestad att mitt löfte bryta 1 samma stund jag det har aflagt? — Nej! —(ViRGILIA och VOLURNIA, den sednare ledande vid handen
den unge MARCIUS, samt VALERIA l~pträda: alla sorg-klädda,).
Min hustru främst, och så den vördnadsvärda,
Som bildat denna kropp; vid hennes hand
Ett barnabarn! — Da ömhet, gack din kos!
Naturens alla band och lagar, bristen!
Må obarmhertigheten bli en dygd! —Hvem gäller bugningen? Hvem dufvoögat,
Som kan en gud till mened få? — Jag smälter?
Jag är ej skapt af värre jord än andra. —Min moder bugar sig! Som om Olympus
Sig böjde för en tufva, bedjande;
Min lilla gosse har en blick af förbön,
Hvarur naturens allmakt ropar högt:
“Ack, neka ej !“ —Må Voiscer plöja Rom
Och harfva upp Italien, men aldrig
Blir jag ett sådant kräk, som lyder varsel.
Jag står, som hade menskan skapt sig sjeif
Och icke kände till ett annat ursprung.
Virg. Min herre och min man!
(‘or. Jag har ej samma ögon som i Rom.
Virg. Den sorg, som oss förvandlat, kommer dig Att tycka så.
(‘or. (Äfsides,). En svag aktör jag är,
Har glömt min roll, har kommit af mig platt
Och står med skammen. —	(Högt). Ack, mitt hjerteblod!

Förlåt min hårdhet, bed mig ej likväl
Förlåta Romarfolket. — 0, en kyss,
Lång som min landsflykt, ljuflig som min hämd!
Ha, vid en svartsjuk Juno! samma kyss
Det är, som du mig gaf; min trogna mun
Har jungfruligt bevarat den. 0 gudar,
Den ädlaste bland mödrar har ej än
Min helsaing fått! — Sjunk ned i jorden, knä,
Och tryck din vördnad djupare i marken
Än någon annan sons.
	Vol.	Statt upp välsignad,
1 det, på bädd ej mjukare än flinta,
Jag böjer knä för dig och egnar dig
En ny sorts hyllning, hittills orätt delad
Emellan son och moder.
	(‘or.	Hvad är detta?
På knä för straffad son, på knä för mig!
Må hungrig hafsstrands kiselstenar yra
Mot himlens stjernor! Må en trotsig storm
Mot solens glöd de stolta cedrar slunga
Med dråp på all omöjlighet och göra
Det icke möjliga till idel barulek!
Vol. Du är min krigare, jag hulpit till Att bilda dig. Månn’ denna fru da känner?
(‘or. Den ädla systern till Publicoln,
Roms måne, kysk som isarna, som hänga
Uppå Dianas tempel, sammanfrusna
Af idel rena snön. — Valeria!
Vol. Se, här ett litet utdrag af dig sjelf, Som, tolkadt under årens iopp, kan bli Så stor och båld som du.
	(‘or.	Må krigarguden
Med store Jovis tillstånd undervisa
Din själ i adlig dygd, att du må bli
Mot smälek härdad och i örlig lysa
Som väldig fyrhåk, stormen trotsande,
Och frälsa dem, som se dig!
(Knäböjer).

(Hon knäböjer).

	Vol.	Knäböj, gosse!
(‘or. Det är min raska gosse.
Vol. Ja, han, din maka, denna fru och jag Anropa dlg.
(‘or. Jag ber er, tyst med det!
Dock, vill ni bedja, hör på förhand detta:
Hvad jag har svurit på att ej bevilja
Må aldrig kallas afslag. Bed mig ej
Min här afskeda eller underhandla
Med Roms handtverkare, förtälj mig ej,
Hvari jag onaturlig syns, begär ej
Att släcka ut mitt raseri och hat
Med kallt förstånd.
	Vol.	Håll upp, håll upp, jag ber!
Du sagt, att ingenting du oss beviljar,
Ty ingen bön vi hafva utom den,
Som re’n du vägrat. Andock beder jag,
På det att, om du nekar, klandret måtte
Din hårdhet träffa: hör oss derföre. (‘or. Aufidius och Volscer, gifven akt;
Jag	hör ej bud från Rom i smyg. — Er bön? Vol. Om ock vi tege, skulle dock vår drägt
Och kroppsgestalt förråda, hur vi lefvat,
Alltsedan du blef landsförvist. Betänk,
Med hvilka qval vi armaste bland qvinnor
Till dig ha kommit; glädjetårars flöden
Och hjertans lust din åsyn borde väcka,
Men ack, den väcker gråt och skräck och sorg,
Då mor och barn och maka måste skåda,
Hur son och far och make rifver ut
Sitt fosterlands inelfvor. Oss elända
Din grymhet drabbar värst, da hindrar oss
Att göra bön, en tröst som alla andra,
Men icke vi ha qvar; hur kunna vi,
Har kunna vi för fosterlandet bedja —Det är vår pligt — och bedja för din seger?
Det är vår pligt. 0 ve! så mista vi

Vårt land, den kära amman, eller dig,
VM tröst i fosterlandet. Rysligt öde
Oss förestår, på hvilkendera sidan
Bönhörelse oss ges, ty antingen
Blir da som utländsk niding förd i bojor
Kring Romas gator, eller går du stolt
På fosterlandets spillror i triumf
Med lagerkrans, för det da tappert gjutit
Ditt barns, din makas blod. — Min son, jag bidar
På lyckans utslag ej, till dess ert krig
Har tagit slut. Kan jag dig ej förmå
Att heldre skona båda parterna
An slå den ena, skall du icke hinna
Ditt fosterland bestorma, förr’n du trampat —Tro mig, du skall ej — på din moders sköte,
Som dig till veriden burit.
	Virg.	Och på mitt,
Som denna gosse födt, ditt namn att bära Till efterverld.
Marc. På mig han ej skall trampa; Jag springer bort, men är jag stor, så slåss jag.
(‘or. Den man, som ej vill qvinligt sig bete, Får barn och maka ej i synen se. —
Jag sutit allt för länge.		(Stiger upp).
  Vol.	Stanna qvar.
Om våra böners afsigt vore den,
Att frälsa Rom och krossa Volscerna,
Dem nu dn tjenar, kunde du oss skylla
För mord uppå din ära. Bönen gäller
Försoning blott; då kunde Volscer säga:
“Vi gåfvo denna nåd,” och Romare:
“Vi togo den emot,” och båda skulle
Dig ropa hell! och säga: “var välsignad
För denna frid.” — Du vet, min store son,
Att krig är oviss sak, men visst är detta,
Att, om du kufvar Rom, så blir den lön,
Da skördar der, ett sådant namn som följes,

Så snart det nämnes, af förbannelser
Och häfdens ord: “han var en ädel man,
Dock strök hans sista bragd hans ära ut,
Han drap sitt fosterland; för efterverlden
Hans namn i afsky lefver.” — Tala, son!
Du var så mån om ärans minsta bud
Och täflade i ädel hug med gudar,
Som bräcka rymdens vida käft med brak,
Men lägga svafvelviggen dock å sido
Och splittra blott en ek. — Hvi tiger du?
Säg, tror du, att en ädel man det höfves
Att hysa groll? — Min dotter, tala du!
Han aktar ej din gråt. — Min gosse, tala!
Kanhända rör ditt joller honom mer
Än våra skäl. Det fns ej man på jorden,
Som är sin moder skyldig mera tack,
Dock låter han mig stå och prata här,
Som sute jag i stocken. — Aldrig nånsin
Da har din mor bevisat någon huldhet,
Då hon, en stackars höna lik, som har
En enda kyckling blott, dig skrockat ut
Till strids och hem igen af ära tyngd.
Säg, att jag orätt har, och vräk mig undan,
Men har jag ej, så är du icke ärlig,
Och gudarna dig skola näpsa hårdt,
För det du icke vet att hedra mig,
Som är din mor. — Han vänder sig ifrån oss.
Ned, qvinnor! Skämmen hopom ut med knäfall.
Han yfves af sitt tillnamn, men är hård
Mot våra böner. Ned! gör slut på saken!
Anna en gång! — och så till Rom igen
Och dö med våra grannar. — Ack, se hit!
Ett barn, som ~j kan säga hvad det vill,
Men böjer knä och lyfter sina händer,
1 våra böner lägger mera styrka,
Än du till afslag har. —Kom, låt oss gå.

En Volseiska var denne mannens mor,
Hans hustru är uti Corioli,
Och detta barn är honom likt af slump.
Afskeda oss! — Jag säger ej ett ord,
Förr’n Rom i ljusan låga står, men då
Har	jag väl lust att säga än en smula. (‘or. 0 moder, moder!
(Han fattar VOLUMNIAS båda händer. Fn stunds tystnad).
0! hvad har ni gjort?
Se, himlen öppnar sig, och gudar skratta
At sådant onaturligt skådespel.
O moder, moder! 0, ni vunnit har
För Rom en lycklig seger! Men er son —0, tro det, tro det — honom har ni farligt,
Ja, kanske till och med till döds betvingat.
Dock det får vara! — Hör. Aufidius,
Fast ej med eftertryck jag kriga kan,
Så kun jag sluta dock en billig fred.
Min vän, om ni i mina kläder varit,
Säg, hade ni ej hört en moders bön?
Ej	den beviljat ock. Aufidius? étuf. Jo, jag var rörd.
	(‘or.	Det svär jag på, ni var.
En småsak kommer icke mina ögon
Att droppa ömkans tårar. Säg mig nu,
Har ni vill freden ha; jag vill ej gå
Till Rom igen, jag följer er och ber er
Om bistånd nu. — 0 moder! 0, min hustru!
Auf. (Afsides). Rätt bra, att du din ömhet och din ära 1 sär har skiljt! Det skall förskaffa mig
Min fordna lycka åter.

(‘Fruntimmerna vinka åt CORIOLANUS).
	(‘or.	Strax på stund.
Vi dricka först tillsamman; bären sedan Till Rom ett bättre bud, än toma ord, Af båda parter billigtvis besegladt.

Kom in med oss: J hafven väl förtjent,
Att man er tempel bygger: alla svärd
Uti Italien med buadsförvaudter
Ej kunnat er förskaffa denna fred.	(Alla gå).

FJEIRDE SCENEN.
Rom. Ett torg.

(MENEKIUS och SIcINIUS uppträda).

Men. Ser ni det der ntsprånget på Capitolium? Den der hörnstenen?
Sic. Hvarföre frågar ni det?
Men. Om det är er möjligt att rubba den med ert lillfinger, så är det också något hopp om att fruntimmerna från Rom, synnerligen hans mor, kunna uträtta något hos honom. — Men det är icke något hopp, säger jag; våra strupar äro dömda och vänta på mästermannen.
Sic. Ar det möjligt, att en så kort tid kan så förändra en menniskas sinnelag?
Men. Det är skilnad på en puppa och en fjäril, och likväl har den fjärilen varit en puppa. Denne Marcius har växt ifrån menniska till drake, han har vingar, han är mera än en krypande varelse.
Sic. Han älskade sin moder innerligt.
Men. Mig också. Men nu känner han icke bättre igen sin mor, än en åtta års gammal häst sin. Bisterheten i hans uppsyn kan göra mogna drufvor sura. När han går, rör han sig som ett torn, och marken gungar vid hans fjät. Han är i stånd att genomborra ett harnesk med sin blick; han talar som en storklocka, och hans Hm! är ett batteri. Han sitter i sin herrlighet som en Alexander. Befaller han, att något skall göras, så är det gjordt i ögonblicket. För att vara en gud, dertill felas honom icke mera än evighet och en himmel att throna uti.
Sic. Och dertill barmhertighet, om ni beskrifver honom rätt.
Men. Jag målar af honom sådan, som han är. Gif akt

173

på hvilket förbarmande hans mor skall föra med sig ifrån honom; det fns icke mer förbarmande hos honom, än det fns mjölk i en tigerhanne, det skall nog vår arma stad förnimma, och allt det ha vi att tacka er för.
Sic. Gudarna förbarme sig öfver oss!
Men. Nej, i ett sådant fall förbarma gudarna sig icke öfver oss. Då vi laudsförvisade honom, frågade vi icke efter dem, och nu, då han kommer tillbaka för att bryta halsen af oss, fråga de icke efter oss.

(En budbärare komme~9.
Budb. (Till SIcINIUS). Om lifvet är er kärt, så fly er kos,
Ty folket tagit fatt er medtribun
Och slits om honom, svärjande, att, om
Ej fruarna med tröst tillbaka komma,
Så skall han	lida döden tum för tum. (En annan budbärare kommer).
Sic. Hvad nytt?
Budb. En herrlig nyhet! Fruarna ha segrat. Och Marcius och Volscerna ä’ borta.
En sådan glädjedag har Rom ej sett, Ej ens då man fördref Tarquinius.
Sic. Säg, är du viss på det? fullkomligt viss?
Budb. Så viss, som visst det är, att solen brinner. Hvar höll ni hus, om ni på det kan tvifla?
Ej strömmen rusar så igenom sluss, Som glada menskor genom porten. — Hör!
(Man hör trumpeter, trummor, hobo.jer och glädjerop).
Basuner, trummor, psaltare och pipor, Cymbaler, pukor, folkets hurrarop Till dans uppbjuda solen.
	Men.	Lycklig nyhet!
Jag går att möta dem. Volumnia
Ar värd en stad af idel senatorer,
Konsuler och patricier, en verldsdel
Af sådana tribuner der som ni. —Ni bedit väl i dag; i morgons ville
(Glädjerop utanförey

Jag icke ge en slant för tiotusen Af edra strupar. Hör, hvad jubelrop!
(Musik och glädjerop).
Sic. Först vare du för detta bud välsignad, Haf sedan tack af mig!
	Budb.	Vi hafva alla
Stort skäl till stor tacksägelse, min herre.
Sic. De äro nära staden?
	Budb.	Strax vid porten.
Sic. Vi möta dem och hjelpa dem att jubla. (Fruarna uppträda fölida af senatorer patricier och folk.
De gå öfver skådeplatsen).
1 Sen. Se här vår skyddsgudinna, Romas räddning.
Församla våra tribus, tacka himlen,
Tänd glädjeeldar, strö med blommor vägen,
Förqväf det rop, som Laudsförviste Marcius,
Bjud honom hem med välkomst för hans mor,
Välkomna, helsa fruarna välkomna! Alla. Välkomna, ädla fruar, välkomna!
(Trummor och trumpeter. Alla gå).

FEMTE SCENEN.
Antium. Ett torg.

(TULLUS AUFIDIUS med följe).

Auf. Säg senatorerna, att jag är här,
Och gif dem detta papper: när de läst det,
Bed dem till torget komma, sjelf jag skall
För deras och för hela folkets öron
Bekräfta hvad der står. Förbrytaren
Har nyss ryckt in i staden och är sinnad
Att träda fram för folket i förhoppning
Att två sig ren med ord. — Åstad! (Några af följet gå). (Tre eller fyra sammansvurne uppträda).
Välkomna!

Den l. Hur mår vår höfding?

Auf.
Förgiftad af sin egen nådegåfva
Och dräpt af sin barmhertighet.
	Den ~2.	Min höfding,
Om än ni hyser samma plan, till hvilken
Vårt bistånd kräfdes, skola vi er rädda
Från denna bålde man.
	Auf.	Det vet jag ej;
Vi	måste efter folket lämpa oss.
Den 3. Det ej bestämmer sig, så länge striden Emellan er står på, men dör den ene,
Så får den andre arfvet.
	Auf.	Ja, det vet jag,
Och giltigt är mitt skäl att krossa honom;
Jag hjelpte honom upp, och för hans trohet
Jag gaf mitt ord i pant. Då så han stigit,
Han göt på nya plantor smickrets dagg,
Förförde mina vänner, kufvade
Sitt sinnelag, som städse varit kändt
För hårdhet, oregerlighet och trots. Den 3. Hans styfliet, då han sökte konsulatet,
Som han gick miste om af bara stolthet. —Auf. Det var just det jag ville säga. Biltog
För samma stolthet, kom han till min härd
Och räckte mig sin hals; jag mottog honom
Med godt kamratskap, gaf för honom vika
1 alla stycken, ja, lät honom välja
För sina planer ut nr hela hären
Det bästa folket, tjente, hjelpte honom
Att samla in en ära, den till slut
Han hel och hållen tog, var stolt utaf
Att sjelf mig stå i vägen. Slutet blef,
Att jag hans dräng, men ej hans like syntes;
Han lönte mig med högförnäma miner,
Som om jag stått uti hans sold.
	Den l.	Ja visst,
Och hela hären undrade. Till slut,
Likt en man, som blifvit

Då Rom han vann och vi ej mindre byte An ära väntade —
Auf.	Se, det var saken;
Och derför spänner jag min kraft mot honom.
För qvinnogråt, en vara som man köper
Så billigt som en lögn, han sålde bort
Vår stora härnads blod och arbete,
Och derför skall han dö. När han har fallit,
Så stiger jag ånyo upp. — Men hör!
(Trummor och trumpeter. Jubeiskri af folk). Den l. Ett postbud lik ni drog i staden in,
Och ingen helsade; men kommer han,
Så sönderslites luften utaf jubel.
Den 2. Och dumma narrar, hvilkas barn han dräpt, Förderfva sina strupar med att ropa
Hans ära ut.
Den 3. För er det vore bäst,
Om, förr’n han hinner hålla tal till folket
Och röra dem, ert svärd han finge smaka;
Vi	hjelpa till. Då han är sträckt till marken,
Så han ni hålla talet sjelf och jorda
Hans kraftskäl med hans kropp.
	Auf.	Håll inne nu;
Senaten kommer.
	(Senatorerna uppträda).
	Sen.	Var välkommen hem!
Auf, Det har jag ej förtjent; dock, gode herrar, J hafven väl uppmärksamt läst igenom
Mitt bref?
	Sen.	Ja visst.
1 Sen.	Och det med grämelse.
Hans första brott var utan tvifvel ej
Så stor bestraffning värdt; men sluta just
Der han begynna borde, skänka bort
Vår härnads fördel, qvitta räkningen
IMed våra egna pengar, bjuda fred
At stad, som ger sig, — det der är oförlåtligt.

I.	12

Auf. Han nalkas hit, nu får ni höra honom.

(CORIOLANUS kommer med flygande fanor och klingande spel. En hop borgare med honom).
Cor. Hell, senatorer!
Jag återvänder som er krigare,
Ej mer af kärlek till mitt land besmittad,
An då jag drog åstad. Jag lyder städse
Er höga öfvermakt. Förnimmen nu,
Att jag med lycka öppnat kriget och
På blodig bana ledt det ända fram
Till Romas portar. Bytet öfverstiger
Med mera än en tredjedel den kostnad,
Som kriget medfört. Fred vi hnfva slutit
Med icke mindre ära för vårt land
Än skam för Rom och öfverlemna här
Förlikningen försedd med underskrift
Af adel och konsuler, samt bekräftad
Med Roms signet.
	Auf.	Nej, läsen den ej, herrar!
Men sägen den förrädarn, att han fräckt Er makt missbrukat.
	Cor.	Hvad? Förrädare!
Auf. Ja, Marcius, da är förrädare.
Gor. Ha, Marcius!
Auf. Ja, Marcius, Cajus Marcius; tror du väl,
Att jag dig smickrar med ditt stulna namn
Coriolanus i Corioli?
J stadens höfdingar och styresmän,
Han trolöst har er sak förrådt och skänkt
För några salta droppar edcrt Rom,
Ja, edert Rom, till hustru och till mor,
Sin ed och löfte slitande så lätt
Som murket silke, utan till att höra
Ett krigsråd först; men vid sin ammas tårar
Han tjöt och vrålade er seger bort,
Så unga svenner rodnade för honom

Och tappra karlar sågo på hvarann Med stum förundran.
	Cor.	Hör du detta, Mars?
Auf. Nämn icke Guden Mars, du tårepilt!
Cor. Ha!
Auf. Ej bättre stort!
Cor. Gränslösa lögnare! Da gjort mitt hjerta
För stort för innehållet. Pilt? — Da slaf!
Förlåten, fäder! Det är första gången
Jag tvangs till skällsord. Straffen denne hunden
För det han lög; hans eget hjerta vittnar, —Ty märken efter mina rapp han bär
Och det till död-dar — att han sagt en lögn.
1 Sen. Tyst båda två och hör hvad jag er säger!
Cor. Skär mig i stycken, Voiscer! Män och barn,
Blöt dolkar i mitt blod. — Pilt? — Falska hund!
Om rätt ni skrifvit krönikan, så står der
Att som en öm uti ett dufvoslag
Jag ruskat om er i Corioli,
Ja, mol allena. — Pilt?
	Auf.	J ädle herrar,
Skall han få skryta af sin blinda lycka, Som länder er till skam, så oförskämdt Och midt i synen?
De 5.	Derför skall han dö.
Borg. (Om hvarandra). Slit honom
på ögonblicket! Han har dödat min son Han dödade min frände Marcus. — Han
2 Sen. Tyst! Intet våld! Var stilla!
Han är en ädel man, hans rykte famnar
Jordklotets rund. hans sista brott mot oss
Skall lagligt dömas. — Håll, Aufidius,
Och stör ej frid.
tor.	0, fick jag tag i honom
Och sex hans likar, ja, hans hela slägt,
Mitt goda svärd då skulle —Auf.
Fräcka skurk!
stycken och det
—	min dotter. —dödade min far.

De 5. Dräp, dräp, dräp, dräp honom! (AUFIDIUS och de sammansvurna draga sina svärd och stöta
ned CORIOLANUS. AUFIDIUS ställer sig på honom),
Sen. Nej håll, nej håll!
Auf. J ädle herrar, kören mig!
	1 Sen.	OTullus!
2 Sen. Da gjort en bragd, som mandom skall begråta.
3 Sen. Nej, trampa ej på honom. — Lugna er, Stick edra svärd i skidan.
	Auf.	Gode herrar,
Då J förnimmen, — kvilket ej är möjligt
1 hettans ögonblick — hur mäkta farlig
Den mannen var för er, J skolen fröjdas
Att han blef röjd m’ vägen. Kallen mig
Till er senat, så skall jag der bevisa,
Hur trogen jag er varit eller lida
De värsta straff.
1 Sen.	Bär detta liket bort,
Och sörjen honom. Så kun äras skall
Som nånsin något ädelt lik, det härold
Till grafven följt.
2 Sen.	Hans egen häftighet
Urskuldar till en del Aufidius.
Allt tydes till det bästa!
	Auf.	Vreden svalnat,
Och sorgen griper mig. Lyft honom upp;
De bästa tre i hären hjelpe mig.
Rör trummorna och låt dem sorgligt tala;
Sänk lansarna. — Fastän i denna stad
Han många enkor gjort och faderlösa,
Som än i dag begråta hans hedrift,
Må äran likväl dröja vid hans grift. —Hjelp mig.
(De bära bort CORIOLANI lik. Sorgmusik).

HÅlIJLET,
PRINS AF DANMARK.

PERSONER:
CLAUDIUS, konung af Danmark.	En prest.
HAMLET, den förre konungens son,	MAR CELLUS
 Claudji brorson.	I3ERNARDO, Officerare.
POLONIUS, kammarherre.	FRANCISCO, en soldat.
HOItATIO. ilamlets van.	RINALDO, Polonij betjent.
LAERTES, Polonji son.	En kapten.
vOLTIMAND,	Ett sändebud.
CORNELIUS ..	~ af Ilamlets far.
ROSENKRANz Hofman.	FORTINBRAS, prins af Norrige.
GYLDENSTEnN 7	GER’rRssn, drottning af Danmark,
OSItICK, en hofman.	 IIamlet3 mor.
En annan hofman.	OPIIELIA, Polonij dotter.
Ilofherrar och bofdamer, officerare,	soldater, skädespelare, dödgräfvare,
matroser, budbärare m. Il.
Scenen är i Helsingör.

FORSTA AKTEN. FORSTA SCENEN.
Helsingör. En terass framför slottet.

(FRANcIScO på post. BERNARDO uppträder).

Bern. Hvem der?
Franc. Nej, svara mig! Stå stilla, hvem är ni?
Bern. Lefve vår kung!
	Franc.	Bernardo?
	Bern.		Ja, han sjelf.
Franc. Er timma samvetsgrant ni passar på.
Bern. Hon slagit tolt gå du till sängs Fraracisco.
Franc. Tack för aflösning; det är bittert kallt, Och illa är det mig till mods.
Bern. Var vakten lugn?

Franc.
Bern. Nå väl, god natt!
Osu mina vaktkamrater ni får se,
Horatio och	Marcellus, bed dem skynda. (HORATIO och MARcELLUS komma).
Franc.	Jag tror jag hör dem. Halt! Hvem kommer der?
Hor. Vi, Danmarks vänner.
Marc.
Franc. GQd natt!
Marc.
llvem har löst af dig?
Franc.
God natt, god natt!
Marc.
Bern.
Säg, är Horatio här?
	Har.	Ett stycke dito.
Bern. Välkomna hit, Marcellus och Horatio.
Hor. Nå säg, har det synts till i natt igen?
Bern. Nej, jag har intet sett.
Marc. Horatio säger: “bara fantasier”
Och vill ej sätta tro till denna skräcksyn,
Som redan tvenne gånger vi ha sett,
Och derför bad jag honom göra vakt
Uti vårt sällskap denna natts minuter,
På det att han, om spöket kommer åter,
Må se hvad vi ha sett och tala till det. Hor. Ab strunt, det kommer ej!
Bern.
Vi än en gång bestorma edert öra, Som är så väl mot våra ord förskansadt:
Två nätter spöket synts.
	Hor.	Vi sitta ner
Och höra, hvad Bernardo har att säga.
Bern. Förleden natt,
Då stjernan der i vester ifrån polen
En råtta har ej rört sig.

Danska kungens länsfolk.

Farväl, du ärliga soldat!

Vakten har Bernardo.
(FRANCISCO går).
Hollah! Bernardo!
Hvad?
Sitt ner en stund.

Uti sitt lopp det liimlafält belyste, Der nu den tindrar, sågo vi, Marcellus Och jag, när klockan just slog ett —Marc. Tyst, stilla! Se, der är han nu igen.
(Vålnaden kommer in,>.
Bern. 1 samma skepnad som den döde kungen.
Marc. Horatio, du är lärd, tilltala honom.
Bern. Säg, liknar han ej kungen? — märk Horatio.
Hor. Fullkomligt; jag är stel af skräck och häpnad.
Bern. Han tyckes vänta på att talas till.
Marc. Horatio, tala du.
Hor. Hvem är du, säg, som störer nattens frid,
Klädd i den krigiskt herrliga gestalt,
1 kvilken Danmarks nyss begrafne konung
Förr trädde upp bland oss? Vid himlens makter
Jag dig besvär, o tala!
Marc. Han är förtörnad.
	Bern.	Se, han skrider undan.
Har. Stå, tala, tala, jag besvär dig, tala! (Vålnaden försvinne~).
Marc. Försvunnen! Svara vill han ej.
Bern. Hvad nu, Horatio? INi är blek, ni ‘darrar:
Ar detta bara fantasier, säg?
Hvad tror ni nu?
Har. Inför min Gud! Jag skulle det ej trott Förutan detta klara vittnesbörd
Af egna ögon.
Marc. Liknar han ej kungen?
Har. Som du dig sjeif.
Just sådan var den vapenskrud han bar,
Då han i härnad drog mot stolta Norrige;
Så bister såg han ut, när sist, förgrymmad,
På isen han slädburen Polack slog.
lFörundransvärdt!
Marc. Två gånger så just denna dödens timma Förbi vår vakt med krigisk ståt han gått.
Har. Jag vet ej rätt, hvad jag derom skall tänka,

Men öfver hufvud taget vill jag tro, Det bådar i vårt land en väldig brytning.
Marc. Nå väl, sitt ner och säg mig den som vet,
Hvi denna stränga och så trägna vakt
Hvarenda natt skall undersåten plåga.
Hvi gjutas dagligdags metallkanoner,
OcIs köpas krigsförråder utifrån?
Hvi pressas timmermän, hvars dryga arbet
Ej lemnar söndag mer än hvardag fri?
Hvad vållar, att en svettig brådska bjuder
Till dagens arbetsbroder natten in?
Hvem vet att svara mig på det?
	Hor.	Jo, jag.
Åtminstone så hviskar man så här:
Vår förre kung, hvars bild vi skådat nyss,
Var, som ni vet, af Fortinbras i Norrige,
Den öfvermod och afund retat upp,
Till strid utmanad; men vår tappre Hamlet —Ty så han ansedd var af halfva verlden —Slog Fortinbras, som med signet och skrift,
Af lag och heraldik bekräftade,
Förverkat, med sitt 1ff, åt segraren
Allt land, som han var satt till konung öfver.
En lika sträcka land utaf vår kung
Var satt i vad, och denna hade kommit
Till Fortinbras i laga arf och ägo,
Oni segern blifvit hans, så väl som nu
1 kraft af samma vad och docusnenter
Hans tillföll Hamlet; Fortiubras den yngre
Har nu, af hetsig ifver genomglödgad,
På Norriges gränser här och der en skara
Hisvilla sällar skrapat hop att våga
För kost och föda något äfventyr,
Sosn heter duga: allt går derpå ut —Som nogsamt ock vårt rike nu förnimmer —Att taga från oss med beväpnad hand
Och våldsam åtgärd förbemälte länder,

Dem fadren så har mist. Och detta är
Förnämsta skälet, att vi rusta oss,
Orsaken till vår vakt och hufvudgrunden
Till detta buller och bestyr i landet.
Bern. Precist som ni har sagt, jag tror det vara, Och derför går väl också denna skräckbild Beväpnad kring vår vakt, så lik den kung, Som var och är till denna strid ett upphof.
Hor. Ett stoft det är, som själens blick fördunklar.
1 Romas högsta segersälla dagar,
Korrt förr’n han föll, den stolte Julius,
Var grafven utan gäster, svepta lik
På Romas gator jemrade och qvidde.
Man stjernor såg med eldsvans, blodig dagg,
1 solen fläckar, och den våta stjerna,
Lippå hvars makt Neptuni rike hvilar,
Var sjuk af mörker som till domedag.
Desslikes hafva om den skräck som stundar,
Som förbud framför ödet vandrande
Och förespel till hvad som tima skall,
Så jord som himmel talat enahanda
Till våra trakter och till Danmarks folk. (Vålnaden kommer tillbaka).
Men stilla, se, der kommer han igen!
Jag vill, om han mig skulle ock anamma,
Gå tvers igenom honom. Halt, fantom!
Om du har något ljud och tungans bruk,
Så tala!
Är dig vårt Danmarks olycksöde kändt,
Och kan det hejdas, kändt i rättan tid,
O tala!
Har dn i tiden orättfärdig mammon
1 högar lagt och dolt i jordens sköte
Och går igen och spökar kring din skatt,
Så säg ifrån till oss; stå still och tala!
Marcellus, hejda honom. Marc. Skall jag med korsgeväret hugga
(Tuppen gal). till?
185

Hor. Hugg, om han ej vill stanna.
  Bern.		  Han är här.
  Hor.	Nej här!	(Vålnaden för8vinnerj~.
  Marc.	 Nej borta!
Han är så majestätisk, orätt är
Att kränka honom med att visa våld.
Osårbar är han som den klara luften,
Och våra hugg ett fåfängt gäckeri. Bern. Han ville tala, just när tuppen gol.
Hor. Men for tihlsamman syndarn lik, som hör
Till doms sig kallas, rysande. Jag hört,
Att tuppen, som är morgonens trumpet,
Skall med sin skrällande och gälla strupe
lJppväcka dagens Gud; vid hanens rop,
1 eld, i luft, i haf, i jord, ehvar
En husvill ande fns, så ilar han
Till sitt igen från sina ströftåg. Sanning,
Det se vi nu, att denna sägeR är. Marc. Han svann i luften hän vid hanegället.
Det sägs, att hvarje gång den årstid nalkas,
På hvilken frälsaren till veriden föddes,
Den morgonfogeln sjunger hela natten.
Då vågar ingen ande sig åstad,
Natt bringar helsa, ingen stjerna skadar,
Ej trollskott biter, ingen hexa tjusar:
Så nådefull och helig är den tiden.
Hor. Så har jag hört och tror det till en del.
Men se, hur morgon går i pnrpurskrud
lJtöfver daggstänkt kulle österut.
Vi bryta upp vår vakt, och nattens syn
Meddela vi, så tror jag det är bäst,
At unga Hamlet. Vid mitt lif jag svär,
Att anden, stum för oss, till honom talar.
Samtycken J att yppa honom detta,
Som vänskap kräfver och som pligt oss bjuder? Marc. Ja, låt oss göra det; jag vet att säga,
Hvar denna morgon bäst han står att träffa. (Alla gå).
186

ANDRA SCENEN.
En audiens-sal i slottet.

(‘Konungen, Drottningen, HAMLET, PoLoNIUS, LAERTES,
VOLTIMAND, CORNELIUS, herrar och följe uppträda).

Kon. Fast af vår dyre broder Hamlets död
An minnet grönskar, och det höfves oss
Att bära hjertesorg samt hela riket
Att till en enda dyster panna rynkas,
Har dock förstånd så kämpat med naturen,
Att visligen vår döde bror vi sörja,
1 det vi icke glömma bort oss sjelfva.
Vi hafva derför vår fördetta syster,
Nu mer vår drottning, boren herrskarinna
Till detta hjeltemod, med brusten glädje,
Det ena ögat vått, det andra hoppfullt,
Med fröjd vid graf och klagolåt i brudstol,
Och nöd och lust i samma vågskål vägda,
Till äkta tagit; inga band vi lagt
På edra visa råd, som hafva gått
Oss fritt till mötes. Hafven tack för allt!
Nu veten att den unge Fortinbras —Kanhända att ~år makt han aktar ringa,
Kanhända ock han tror, att Danmarks rike
Ledbrutet blifvit vid vår broders död —Har i förbund med denna dröm om vinning
Ej underlåtit att med bud oss kränka,
Som fordra återlemning af de land
Hans fader till vår tappre bror förlorat
Med rätt och skäl. Men nog om Fortinbras,
Nu till oss sjeif och denna rådsförsamling.
Förhållandet är följande: vi skrifvit
Till gamla Norrige, nnga prinsens farbror,
Som, sjuk och orklös, knappast vet ett ord
Om hvad hans brorson gör, att han må hejda
Hans planers fart och det så mycket heldre

Som värfningar och folk och allt gå ut
Af Norriges land. Vi sända derför er,
Cornelius och Voltimand, som budskap
Med denna helsning till den gamle Norrige,
Tillstädjande er ingen större makt
Med konungen att pläga underhandling,
Än efter dessa tydliga artiklar. —Farväl, och vise skyndsamhet ert nit!
Corn. 1 detta som i allt vårt nit skall spösjas. Kon. Vi tvifla ej derpå, farväl af hjertat!
(VOLTIMAND och .CoRNELIUS gå).
Och nu, Laertes, hvad har du att säga!
Du talte om en bön; säg ut, Laertes;
Hvad billigt kräfves utaf Danadrotten
Är ej förloradt ord. Hvad kan Laertes
Mig bedja om, som jag ej ger på förhand?
Ej hufvudet är mer med hjertat slägt,
Ej handen villigare munnens redskap,
An Danmarks thron din fader är förbunden.
Hvad önskar du, Laertes?
	Lae.	Höge konung,
Den nåd att få till Frankland återvända,
Hvarfrån jag villigt nyss till Danmark kom
Att vid er kröning gifva er min hyllning.
Då nu jag fyllt min pligt, må jag bekänna,
Att håg och tankar stå till Frankland åter
Och böja sig för er om gunst och orlof. Kon. Har du din faders tillstånd? Säg, Polonius. Pol. Ja, nästan mot min vilja fick han det
Med trägna böner, och till sist jag tryckte
Inseglet på hans önskan; hårdt det stod.
Jag er besvär, gif honom lof att resa. Kon. Tag tiden då i akt, ty den är din,
Begagna den som sjeif du finner bäst. —Men nu, min frände Hamlet och min son.
Haml. (dfsides,>. Mer än din frände, mindre än din son. Kon. Hvi hänga ständigt dessa nioln på dig?

Hand. Ej så, min kung; jag står ju midt i solen. Drottn. 0 kasta dessa nattens färger af
Och låt ditt öga vänligt se på Danmark!
Sök icke städse med beslöjadt öga
Din ädle fader i den svarta mullen;
Allt lefvande skall dö, det är vår lott:
En färd ur stoft till evigheten blott. Haml. Ja, sådan är vår lott!
	Drottn.	Och är den så,
Hvi tycks den dig så sällsam vara då?
Hand. Ej tycks! nej, är. Jag känner intet tycks!
Det är ej blott min dunkla mantel, moder,
Ej heller sorgens svarta modkostym,
Ej heller qväfda suckars tunga pustar,
I~j heller ögats svällda tåreströmniar,
Ej heller blickar sänkta ned mot jorden
Med alla sorgens skick och bruk och former,
Som visa hvad jag är: allt detta tycks,
Och det kan spelas som en komedi.
Mitt innersta försmår allt sken och prakt,
Fast sorgernas schabrak man på mig lagt. Kon. Det är ett vackert drag af dig, min Hamlet,
Att sorgens pligter du din far bevisar,
Men vet, din fader miste ock en fader,
Och denne sin; den öfverlefvande
Var till en tid af sonlig huidhet tvungen
Att söija honom; men att härda fram
1 envis klagan och i qval förstockad
Är ogudaktig, är omanlig sorg;
Det visar endast trotsighet mot himlen,
Ett oförskansadt bröst, en bitter själ
Sasnt ett förstånd, som ej fått vård och aga,
Ty hvad man vet skall ske och dagligt sker
Så ofta, att vi knappt det se och höra,
Hvi lägga slikt med barnsligt egensinne
För tungt på hjertat? Fy! Det är en synd
Mot himlen, mot den döde, mot naturen,

lo
HAMLET. 1, 2.
Och vrångt mot allt förnuft, hvars gamla text
Ar fäders död, och som oss städse ropat
Ifrån det första liket till det sista:
Det måste ske! — Jag ber dig, slå till marken
En så fåfänglig sorg och tänk på oss
Som på en far. Det vete hela verlden,
Att ån den närmste är till Danmarks thron,
Ty med en kärlek icke mindre ädel,
An den som nånsin huldrik fader hyst,
Jag älskar dlg. Men hvad din återresa
Till skolan uti Wittenberg beträffar,
Så är den på det högsta mot vår önskan.
Vi	bedja derför dig att dröja qvar
Uti vårt ögas ‘blida hägn och trefnad,
Vår förste hofman, frände och vår son. Drottn. Låt ej din moder bedja dig förgäfves,
Res ej till Wittenberg, blif qvar, min Hamlet! Haml. Jag skall i allo lyda er, min fru. Kon. Se, detta var ett huldt, ett älskligt svar.
Blif såsom vi i Danmark! Kom, min fru.
Vår Hamlets milda, oaftvungna bifall
Invid mitt hjerta sitter leende. —Ej kungen någon skål i dag skall dricka,
Som ej kanonen skall för skyn förkunna;
Vid kungabägarns klang skall himlahvalfvet
På jordens thordön svara. — Kom, vi gå.
(Alla utom HAMLET gå).
Haml. 0, kunde detta allt för fasta kött
Upplösas uti dagg och tina bort!
O	att den evige ej hade stadgat
Sin lag mot sjelfmord! 0 min Gud, min Gud!
Ack, huru uselt, ack, huru platt eländigt
Ar hela denna veridens väsende!
Tvi dig, o verld! Orensad trädgård lik,
Som går i frö, du frodig är af ogräs,
Som växt dig öfver. -— Att det gått derhän!
Två månader, — ej två han än är död,

En sådan herrlig konung, en Apollo
Mot denne Pan: så älskande min moder,
Att han ej tillät himlens vindar gästa
På hennes kind för djerft. 0 jord och himmel!
Mins jag väl rätt? — Hon hängde ju vid honom,
Som om begärets tillväxt hade ökats
Utaf den kost det njöt. -— En månad blott!
Olideliga tanke! Skröplighet,
Ditt namn är qvinna! — Knappt en månad flytt;
Hon än ej hunnit slita ut de skor,
Med dem hon följt min arIan faders lik,
En Niobe i tårar; — hon, ja hon —
O	himmel! ett oskäligt kreatur
Nog hade längre sörjt — min farbrors maka!
Min faders broders, mer ej lik min far,
Än jag är Hercules. — En månad blott!
Och förr’n af hycklad sorg de salta tårar
Från hennes svullna ögon dunstat bort,
Hon gifte sig! — 0 synd, att hufvudstupa
Med sådan fart i blodskams läger störta!
Det går ej väl, nej, aldrig går det väl.
Mitt hjerta, brist! min tunga måste tiga.
(HORATIO, BERNARDO och MARCELLus komma).
Hor. Ers höghet, hell!
Ham.l. Det fägnar mig att se, att ni mår väl:
Horatio, — eller har jag glömt mig sjelf? —Hor. Ja, han, er arme tjenare för evigt. Haml. Min goda vän, byt detta namn med mig.
Hvad förde dig från Wittenberg, Horatio? Marc. Min dyre prins! — —Hand. Det fägnar mig att träffa er; välkommen! —Men hör, hvad förde dig från Wittenberg?
Har. Min lust att gå och drifva, dyre prins.
Haml. Jag tålte ej din ovän sade så; Du får det våld ej öfva mot mitt öra, Att jag må tro ditt eget vittnesbörd Emot dig sjelf: du är ej någon lätting.

Men säg, hvad gör da här i Helsingör? Förrän du far, du får dig nog ett rus.
Har. Min prins, jag kom att se er faders likfärd. Hand. Jag ber dig, intet spe, studentkamrat,
IDn kom helt visst att se min moders bröllop. Har. 1 sanning, prins, det följde tätt uppå. Hami. Hushållning, ser du; grafölstortorna
Man satte kalla fram på bröllopsbordet.
Jag heldre såg min värsta ovän salig,
An jag den dagen såg, Horatio!
Min far, — mig tyckes just jag ser min far.
Har. Hvar då, min gode prins?
	Haml.	1 själens öga.
Har. Jag honom såg en gång; en herrlig konung.
Hand. Det var en man, en man och det i allo, Mitt öga skådar ej hans like mer.
Har. Jag tror, jag honom såg förleden natt.
Hand. Såg, hvem?
Har.	Er fader, konungen, min prins.
Hami. Min fader, konungen!
Har. 0 stilla för ett ögonblick er häpnad Och låna mig ert öra; detta under, Bevittnadt utaf dessa tvenne herrar, Jag vill förtälja er.
Hami. För Guds skull, låt mig höra!
Har. Två nätter uti rad ha dessa herrar,
Marcellus och Bernardo, här på vakten,
Uti den döda midnattstimmans sköte,
Sett denna syn: en vålnad lik er far,
Fullrustad uti stål från topp till tå,
Går ståtligt och med majestätisk gång
Förbi dem sakta: tvenne gånger skred han
Så nära deras ångstbeklämda ögon
Som längden af hans spira; mellertid,
Af fasans makt upplösta till gelée,
De stodo stumma, talte ej ett ord.
Med hemlig rysning sade de mig detta,

Och tredje natten höll jag vakt med dem.
Precist s~m de mig sagt, — på samma timme,
1 samma skepnad, sant hvartenda ord —Kom vålnaden. Det var er fars gestalt,
Min högra hand är ej så lik min venstra.
Hand. Hvar skedde detta?
Ilar. Uppå terassen, der vi höllo vakt.
Hand. Nå, talte ni till honom?
	Har.	Ja, min prins,
Men intet svar. En gång jag tyckte dock,
Att han sitt hufvud lyfte med en åtbörd,
Som om han ville säga någonting.
Men tuppen gol i samma ögonblick,
Och vid dess gälla ljud han for sin väg
Och svann utur vår syn.
	Hami.	Förundransvärdt!
	Har. Så sant jag lefver, rena sanningen!
Vi	trodde, att vår pligt oss föreskref
Att deroin underrätta er.
Är Haml. 1 sanning, detta ängslar mig, god’ herrar.
ni på vakt i natt?
	Alla.	Det äro vi.
Haml. 1 stål han gick?
	Alla.	1 stål.
	Haml.	Från topp till tå?
Alla. Från hufvnd och till fot.
	Haml.	Då såg ni ej
Hans anlet?
Har. Jo, vi sågo det, min prins;
Uppslaget hade han sitt hjelmvisir.
Haml. Säg, såg han bister ut?
	Har.	Uti hans uppsyn
Mer sorg än vrede låg.
	Hami.	Blek eller röd?
Har. Nej, mycket blek.
	Hand.	Med ögat fäst på er?
Har. Ja, oaflåtligt.
	I.	13

	HamI.	Den som varit der!
Har. Det hade er förfärat.
	Hami.	Mycket troligt,
Ja, mycket troligt; blef han länge qvar?
Har. Så länge man beqvämligen kan räkna Till hundrade.
Marc. och Bern. Nej, längre, mycket längre.
Har. Ej då jag honom såg.
	Haml.	Hans skägg var grått?
Har. Det var, som jag det såg, då än han lefde, Svart, silfversprängdt.
Hami.	Jag går på vakt i natt; Kanhända kommer han.
	Har.	Det gör han säkert.
Haml. Om spöket tar min ädle fars gestalt,
Så vill i natt jag dock det spörja an,
Om sjelfva helvets gap ock böd mig tiga.
Jag ber er, om ni hittills dolt er syn,
Så håll den städse uti tystnad gömd.
Och hvad som helst må hända oss i natt,
Gif det en tydning, ingen tunga dock;
Jag skali er vänskap löna. — Nu farväl!
Jag vill besöka er uppå terassen
Mot klockan tolf.
	Alla.	Ers höghet, till er tjenst!
Haml. Ej tjenst, men vänskap oss emellan vare. Farväl!
(HORÄTIO, MARcELLUs och BERNÄRDO gå). Min faders ande klädd i stål!
Det står ej riktigt till, jag anar svek.
0, att det vore midnatt! — Intill dess
Statt stilla du min själ! Ond gerning bryter
1 dagsljus fram och blir af menskor spord,
Om ock den skyldes af vår hela jord.

(Går).

194

TREDJE SCENEN.
Ett rum i POLONII hus.

(LAERTES och OPIIELIA kamma).
Lae. Jag mina saker fört om bord, farväl! När gunstig vind och lägenhet sig yppar, Sof icke syster, låt mig höra af dig.
Oph. Laertes, kan da tvifla deruppå?
Lac. Hvad Hamlet angår och hans kärleksjoller,
Anse det för en lek, ett svall i blodet,
En späd viol i vårens knoppningsdagar,
Förtidig och förgänglig, ljuf och flygtig,
Ett doft, en ögonfägnad för minuten,
Ej mer.
Oph. Ej mer än så?
	Lae.	Ej mer än så!
Ej blott i merg och ben naturen växer,
Men allt som detta tempel stiger upp,
Utvidgas inifrån ock själ och sinne.
Kanhända nu han älskar dig, min syster,
Och intet stoft af svek har än besmittat
Hans viljas dygd. Men väg hans rang och frukta,
Att icke Hamlets vilja är hans egen,
Tv åt sin börd han sjelf är undersåte,
Och är ej som den ringaste af folket
Sin egen lyckas smed. Uppå hans val
Beror ju hela statens väl och ve,
Och derför är hans val begränsadt ock
Utaf den kropp, hvars hufvud sjelf han är.
Om nu han säger, att han älskar dig,
Så må du honom tro, men blott så vidt
Som han i kraft utaf sitt stånd och börd
Kan hålla ord; det kan han icke längre,
Äii hela Danmarks röst ger honom lof.
Betänk din ära, hvad den skulle lida,
Om alltför villigt till hans älskogsvisor
Da lyssnade och miste så ditt hjerta

13*

Och lemnade din kyskhets dyra skatt
Till pris åt Hamlets tygellösa sjelfsvåld.
O	frukta det, Ophelia, min syster!
Och håll dig i din kärleks eftertropp,
Långt ur begärets skotthåll och dess faror.
En sedsam jungfru slösar fyllest nog,
Om hon för månen slöjar af sin fägring.
Ej dygden sjelf förtalets pilar undgår,
För ofta fräter masken vårens barn,
Förrän de hunnit öppna sina knoppar.
1 ungdoms friska, daggbestänkta morgon
Ar smittsam pestluft farligast. Var aktsam!
Den bästa säkerhet i fruktan bor,
Ty ungdomsblod är värre, än man tror.
Oph. Din goda lärdom vill jag troget bära
Sons väktare för hjertat; men, min bror,
Gör ej, som vissa slemma prester göra,
Som visa brant och törnig väg till himlen,
Men gå som liderliga sällar sjelfva
På lustars breda, blomsterströdda väg,
Ej aktande sitt eget råd.
	Lae.	Var lugn!
Jag dröjt för länge; men der är min far! (POLONIUS kommer).

En dubbel nåd att dubbelt bli välsignad! Anna ett afsked! Lyckan är mig gunstig.
Pol. An här, Laertes? Blygs! Om bord, om bord! 1 bogen på ditt segel sitter vinden,
Man väntar dig. — Se der välsignelsen!

(Han lägger handen på LAERTES’ hufvud).
Och prägla i ditt minne dessa reglor:
Gif dina tankar ingen tunga, gif
Ej någon öfverilad tanke handling.
Var höflig, men på intet vis gemen;
Den vän du vunnit dig och fyllest pröfvat
Fastnagla honom vid din själ med stål,

Men nöt ej ut din hand med helsningar
På hvarje nykläckt ungtupp till kamrat.
Var rädd för gräl, men kommer du i gräl,
Så sköt din motpart så, att han blir rädd.
Hör en och hvar, men tala ej med alla,
Tag alla skäl, men spara på ditt domslut.
Kläd dig så kostbart, som din pung det tål,
Men ej fantastiskt, rikt, men icke pråligt,
Ty kläderna förkunna ofta mannen,
Och franska ädlingar och högtförnäma
Deri ha smak och finhet framför andra.
Tag icke sjelf ej heller gif ett lån,
Ty lån gör slut på både sig och vännen,
Och borgande förslöar hushållsskärpan.
Men nog, min son! Var trogen mot dig sjelf
Och deraf följer det som natt på dag,
Att du mot ingen man kan blifva falsk.
Farväl! och bringe min välsignelse
Uti din själ till mognad mina råd.
Lae. Med sonlig vördnad bjuder jag farväl.
Pol. Gå, tiden ilar, din betjening väntar.
Lae. Farväl, Ophelia! kom väl ihåg Hvad jag har sagt dig.
	Oph.	Jag har läst det in
Uti mitt minne; nyckeln har du sjeif.
	Lae. Farväl!		(LAERTES går).
Pol. Ophelia, hvad sade dig Laertes?
Oph. Med ert förlof: ett ord om unge Hamlet.
Pol. Ha, väl betänkt!
Man sagt mig, att i dessa dagar ofta
Han talt med dig i löndom, och att du
Med dina möten varit mycket gifmild.
Om så det är, — och så är mig berättadt
Och det som varning — måste jag dig säga,
Att icke du förstår dig sjeif så klart,
Som det min dotter höfves och din ära.
Hvad har ni för er? — Fram med sanningen.

Oph. Han har mig gifvit många prof af kärlek Och ömma känslor.
	Pol.	Omma känslor! Pytt!
Du talar som en liten barnslig snärta, Opröfvad i så farliga bestyr.
Tror du på Hamlets prof, som du dem kallar?
Oph. Min far, jag vet ej sjelf, hvad jag skall tänka?
Pol. Det skall jag säga: att du är en fjolla,
Som dessa prof för reda pengar tar,
Fast de ej hålla profvet. Pröfva dig,
Ty annars — för att icke längre vränga
Ett	stackars ord — går profvet rakt på tok.
Oph. Min far, han har förklarat mig sin kärlek På hederlig fasan.
Pol. Jo, det är hyggliga fasaner just!
Oph. Och har bekräftat sina ord, min far, Med alla eder heliga i himlen.
Pol. Pah! snaror till att fånga vipor med.
Då blodet kokar, lånar själen friskt
Åt tungan dyra eder. Dessa bloss
Ju spraka mer än värma, slockna sjelfva,
Bäst de med tändningen i farten äro.
Tro ej de äro eld. Var från i dag
Uppå en jungfrus möten mera karg
Och sätt ett högre pris uppå ditt sällskap,
An stå så der till reds. Hvad prinsen angår,
Så tro om honom blott, att han är ung
Och har ett längre tåg att löpa med,
Än du har fått. 1 korthet sagdt, mitt barn,
Tro ej hans eder, kopplare de äro
Och ej af samma färg som deras drägt,
Men tiggare för syndiga begär,
Som andas fromma löftes-eder likt
För att dess bättre svika. Med ett ord
Och rent ut sagdt, du får ej hädanefter
Förakta så en enda ledig stund,