Att du fördrifver den i prat med Hamlet. Pass på livad jag har sagt; kom följ mig nu.
Oph. Jag lyda skall, min far!	(De gci).

FJERDE SCENEN.
Terassen.

(HAMLET, HORATIO och lVIARcELLIJS komma).

Ifami. Skarpt biter luften, det är mycket kallt.
Kor. Så kallt, att just det svider uti skinnet.
Kemi. Hvad är nu klockan?
	Kor.	Bort åt tolf, så der.
Marc. Nej, hon är slagen.
	Kor.	Det har jag ej hört.
Då börjar det att lida mot den tid,
På livilken anden plägar gå och vandra. (Trumpetstötar och lcanondunder bakom scenen).
Men hvad betyder detta?
Hami. Att kungen tar ett dugtigt rus i qväll
Och rumlar om, af högfärd yr i mössan;
För hvarje klunk han tar af rhenska vinet
Förkunnar pukors och trumpeters klang,
Att han ej plägar svika uti dryckjom. Kor. Ar detta landets sed?
	Kami.	Det år det visst.
Men fast jag är ett landets barn och uppfödd
Vid bägaren, så tycks mig bättre vara
Att bryta sådan sed, än hålla den.
Ett sådant sus och dus oss skämmer ut
Bland andra folk i öster och i vester.
De kalla oss för drinkare och svin,
Och sådant griper, sanningen att säga,
Från våra höga herrilga bedrifter
Det goda namnets kärna och dess merg.
Sä händer ofta ock med enskild man,
Att för ett otäckt lyte, som han har

Må.hända medfödt, — som han ej rår för,
Ty ej naturen välja kan sitt ursprung —Till följe af ett blodets öfvermått,
Som bryter ned förnuftets alla dammar,
Måhända ock af v an a, som för mycket
Förskämmer goda seders vackra form, —Att, säger jag, en sådan man, som bär
Ett enda lytes prägel — vare sig
Naturen~ färgor eller ödets fläckar —Blir ratad blott för detta enda fel,
Om ock han vore englaren för öfrigt
Och ägde kvarje dygd, som ägas kan.
Ett qvintin dåligt skämmer ofta bort
Det öfriga utaf en ädel massa.

(Vdlnoden kommer).
Kor. Der kommer han, min prins!
Kami. Englar och nådens budskap oss bevare! —ilvad helst du vara månde,
En salig ande eller afgrundsspöke,
Med doft från himlen eller stank från satan,
Med onda uppsåt eller kärliga,
Din skapnad tvingar mig att spölja dig;
Jag vill dig kalla Hamlet, kung och fader
Och Danmarks majestät. 0 svara mig!
Låt mig ej dö i blindhet: säg, o säg,
Hvi dina helga ben, i döden svepta,
Ha sprängt sin likskrud, — kyl den mörka grafven,
Uti hvars djup jag stilla s~g dig sjunka,
Har öppnat sina tunga marmorkäftar
Och vräkt dig ut. 0! kvad betyder det,
Att du, ett lik, än vandrar på besök
1 månens bleka glimtar, pansarklädd,
Till nattlig skräck, då vi naturens narrar
1 inerg och ben för hemska tankar rysa,
Som räcka utom gränsen för vår själ?
Hvi gör du detta? Säg! hvad är att göra?

Kor. Han vinkar er, som om han hade något Att säga er i hemlighet, min prins.
Marc. Se der, med hvilken huld och vänlig åtbörd Han till en mer aflägsen plats er vinkar:
Men gå ej med!
	Kor.	Nej, nej, för ingen del.
Kami. Han vill ej tala, derför vill jag gå.
Kor. 0, gör det ej, min prins!
	Kami.	Hvad är att frukta?
Jag aktar ej mitt lif en knappnål värdt,
Och säg, hvad kan han göra åt min själ,
Som är odödlig likasom han sjeif? —Han vinkar än en gång, — jag måste följa.
Kor. ilvad, om han lockade er ned mot floden?
Hvad, eller till den branta klippans topp,
Som står och svigtar stupande mot hafvet,
Och toge der en annan gräslig skepnad,
Som kunde er beröfva allt förnuft
Och drifva er till vanvett? — Tänk på det.
Utaf sig sjeif kan denna hemska plats
Uppväcka galenskap i kvaije hjerna,
Som ser så många famnar ned mot hafvet
Och hör det ryta nedanför.
Kam l. Han vinkar ännu, — gå, jag följer dlg.
Marc. 14i får ej gå.
	Kami.	Lägg icke hand på mig!
Kor. Var still, ni får ej gå.
	Kami.	Mitt öde ropar
Och gör den minsta åder i min kropp
Så fast som ett numidiskt lejons senor.
(Vålnaden vinhar,).
Han vinkar ännu; släppen mig, god’ herrar!
(Sliter sig frdn dem).
Vid himlen, till ett spöke gör jag den,
Som hindrar mig; gå på, jag följer dig.
(Vdlnaden och HAMLET gå).
Kor. Han blir förryckt utaf sin fantasi.

Marc. Vi få ej lyda honom, låt oss följa.
Kor. Ja, följom honom. — Hur skall detta slutas?
Marc. 1 danska staten någonting är ruttet.
Kor. Vårt hopp till himlen står.
Marc.
0, följom honom!
(De gå).
FEMTE SCENEN.
En aflägsen plats på terassen.

(Vålnaden och HAMLET komma~).
Hvart vill du föra mig? Jag går ej längre. Hör mig!
Kand.
Våln.
	Kami.	Jag hör.
Våln.	Snart är min timma kommen, Då jag till qvalets heta svafvellågor
Skall vända hem igen.
	Kand.	Ack, arma ande!
Våln. Beklaga ej, men lyssna allvarsamt Till mina ord.
Kami. Det är min pligt att höra.
Våln. Så ock att hämnas, sedan du har hört.
Kami. Hvad?
Våln. Jag är din faders ande,
Dömd till en tid att gå igen om natten
Och att om dagen fasta uti lågor,
Till dess de siiöda synder kolat ut,
Som jag i tiden gjort. Mig är förment
Mitt hemska fängsels hemlighet att yppa,
Jng annars kunde tälja dig en saga,
Hvars minsta ord dftt hjerta skulle rista,
Ditt unga blod till is förvandla, spränga
Som stjernskott ögonen ur deras kretsar
Och skflja dina täta lockar åt,
Så hvarje hårstrå skulle stå på ända,
Som borsten står uppå ett vredgadt piggsvin;
Men evighetens gåta är ej gjord

För öron utaf kött och blod. — Hör, hör, Om någonsin din hulda far du älskat. —Kami. 0, himmel!
Våln. Hans grymma, oerhörda mord du hämne!
Kami. Mord!
Våln. Ja, mord, och mord är grymt uti sig sjelf, Men detta grymmast, värst och gräsligast.
Kand. 0, tala ut, att jng med flygt så snabb Som bönens vinge och som kärleks tanke Till hämd må ila!
	Våln.	Du är redobogen.
Du vore sämre än det feta ogräs,
Som ruttnar af sig sjeif på Lethes stränder,
Om detta icke grep dig. Hör, min Hamlet,
Det sägs att, då jag sof uti min trädgård,
En orm mig stungit; hela Danmarks öra
Blef utaf denna sammansmidda lögn
Bedraget groft; men vet, du ädle yngling,
Den orm, som stack din hulde faders lif,
Bär nu hans krona.
Kand. 0 mina aningar, min farbror!
Våln. Ja, han, den liderliga, lystna besten
Med syndig tjuskraft och förrädargåfvor —Fördömda gåfvor och fördömda tjuskraft,
Som sådant mäkta! — vann min drottnings vilja,
Den skenbart dygdigas, till snöda lustar.
O	Hamlet, hvilket syndafall! — från mig,
Hvars kärlek var så äkta och så ädel,
Att hand i hand den gick med brudgumsiöftet;
Och sjunka så till denna usla skurk,
Som var i alla gåfvor af naturen
En tiggare mot mig!
Men liksom dygd står frestelsen emot,
Om otukt ock i englakläder giljar,
Så finner lustan i en himmelsk bädd,
1 armarna uppå en ljusens engel,
Sin leda snart och vädrar efter as. —

Men tyst! mig tycks jag luktar morgonluft.
Kort vill jag vara: bäst jag i min trädgård
Som vanligt njöt min middagssömn, så stal sig
Din farbror på mig i min stilla ro,
Med saft af djefvulsk bolmört i en flaska,
Och göt uti mitt öras gångar in
Spetälske-giftet, som mot menskoblod
En sådan bitter fiendskap besitter,
Att det qvicksilfverlikt sig letar väg
Igenom alla menskokroppens gångar
Och ystar plötsligen det sunda blodet,
Som när man dryper ättika i mjölk.
Så gick det mig, och i ett ögonblick
Spetälskan slog, som på en Lazarus,
Med skabb och leda sårnader sin bark
Rundtom min glatta kropp.
Så blef jag, sofvande, af broderhand
Lif, krona, drottning i ett nu beröfvad
Och bortryckt midt i mina synders blomma
Förutan nattvard, bikt och smörjelse,
Och skickad så till doms med skuldregistret
Och alla mina synder på min hjessa. Hami. 0, gräsligt, gräsligt, öfvermåttan gräsligt! Våln. Har du natur i dig, så tål det icke,
Låt icke Danmarks kungabädd få vara
Ett lustans och den fräcka blodskams läger.
Men hur du än bedrifva må ditt värf,
Befläcka ej din själ med något anslag
Emot din mor, åt himlen henne lemna
Och åt de törnen, som i barmen dväljas
Och stinga der och svida. — Nu farväl!
Lysmasken redan morgonen förkunnar,
Dess matta sken förbleknar mer och mer.
Farväl, farväl, farväl! Förgiöm mig ej!
(Vålnaden försvinner).
Kand. 0, hela himlens här! 0 jord! Hvad mer? Skall helvetet jag taga med? — Nej, fy!

Brist ej, mitt hjerta! Senor i min kropp,
Föråldrens icke ögonblickligt, J,
Men bären mig så styft och rakt som förr!
Förglömma dig! Nej, arma ande, nej,
Så länge detta yra klot har minne.
(Slår sig för hufvudet).
Förglömma dig!
0, från mitt minnes tafia vill jag plåna
Hvar dårlig och eländig hågkomst ut,
Ja, alla sagor, former, ord och intryck,
Som flit och ungdom fordom skrifvit dit,
Och helt allena skall din maning lefva
Uti min hjernas bok och band, förvarad
Från lägre ämnens smitta; ja, vid Gud!
0, du elända qvinna!
Du skurk, du smilande, du lömska skurk!
Min plånbok hit! Det måste skrifvas upp,
Att man kan le och smila, le och smila
Och ändock vara skurk; åtminstone,
Det vet jag visst, kan sådant ske i Danmark.
(han skrifver).
Nu, farbror, står du der! — Min lösen är:
“Farväl, farväl, farväl, förglöm mig ej.~, Det har jag svurit på att icke göra.
Kor. (Bakom scenen). Min prins!
Marc. ~‘Balcom scenen).	Prins Hamlet!
Kor. (Bakom scenen).	Gud bevare honom!
Kami. Ja väl!
Marc. (Bakom scenen). Hollak! Min prins!
Kami. (Bakom scenen,).	Kom, fogel, kom.
(HORATIO och MARCELLUS komma).

Marc. Hur står det till, min prins?
Kor.	Hvad nytt, min prins?
Kand. Ha! underbart!
Kor.	Min gode prins, förtälj oss.
Ilami. Nej, J upptäcken det.

	Kor.	Ej jag, vid Gud!
Marc. Ej heller jag.
Kami. Hvad sägen J? — Har nånsin menskohjerta Derom en aning haft? — J kunnen tiga?
Kor. och Marc. Vid himmelen, min prins, det kunna vi. Kami. Det öns ej hof i hela Danmarks rike,
Som icke är en erkeskurk.
Kor. Det tarfvar ej, att andar gå ur grafven Att oss berätta sådant.
	Iffami.	Riktigt! Riktigt!
Och nu förutan krus och komplimenter
Vi	ge hvarann ett handslag, skiljas åt.
J gån dit pligt och böjelse er kalla,
Ty en och kvar har pligt och böjelse
På sätt och vis. — För egen ringa del —Jag går och gör min bön.
Kor. Min prins, det der är vildt och konstigt tal. Kami. Det gör mig ondt, om mina ord er stöta,
Ja, ondt af hjertat innerligt.
	fJor.	Min prins,
Det ligger intet stötande i dem.
Kaml. Jo, vid S:t Patrick! Jo, Horatio,
Och mycket till! — Hvad synen här beträffar, —Det är en ärlig ande, tro mitt ord.
Besegren, bäst J kunnen, ert begär
Att veta, hvad emellan oss har timat.
Nu, vänner, och så sant J ären vänner
Och mina vapeubröder och kamrater,
Beviljen mig en enda fattig bön!
Kor. Säg ut, min prins, vi äro till er tjenst.
Hami. Att aldrig yppa hvad ni sett i natt.
Kor. och Marc. Min prins, vi lofva det.
	Kami.	Nå väl, men sväsjen.
Kor. Vid tro och ära, jag skall intet yppa!
Marc. Ej heller jag, vid tro och ära!
JlTaml. Uppå mitt svärd!
Marc.	Vi hafva redan svurit.

	HAMLET. 1, 5.	27

Hami. Fullt allvar! på mitt svärd J skolen svärja.
Väln. (Under jorden). Svärjen!
Kami. Ha, pojke! Är du der, din hedersman? Nå väl, J hören honom uti källarn;
Samtycken till att svärja!
	Hor.	Stafva eden.
Kam?. Att aldrig tala om hvad här ni sett —På svärdet svärjen.
Våln. (Under jorden). Svärjen!
Kam?. Hic et ubique! — Låt oss ändra plats,
Kom hit, god’ herrar,
Och läggen åter handen på mitt svärd,
Och svärjen på mitt svärd
Ati aldrig yppa hvad ni här förnummit.
Våln. (Under jorden,). På svärdet sväijen!
Kami. Bra, gamle mullvad! Gräfver du så fort? En snäll skansgräfvare! — Annts en gång
Vi	ömsa plats, god’ vänner.
Kor. Vid dag och natt, det här är mäkta sällsamt!
Kam?. Nå, bjud det då som sällsam gäst välkommet.
Mer fns i himmel och på jord, Horatio,
An någonsin filosofin har drömt om.
Men kommen,
Och svärjen nu, så sant som Gud er hjelpe,
Att, hur förvändt jag också bär mig åt,
Då jag måhända framgent finner nödigt
Att ställa mig som galen, — J då aldrig,
När J mig skåden, nånsin skolen så
Med armarna i kors och hufvudskakning
Och yttrande af gåtolika fraser,
Som till exempel: “Åh ja, det der vet vi nog,” eller “Vi kunde nog, om vi ville,” eller “Om vi tordes bara,» eller “Nog fns det folk, som” — eller
En sådan der tvetydighet i orden —Förråda, att J veten något. Svärjen, S~i sant er Gud i högsta nöden hjelpe!
Våln. (Under jorden,). Svärjen!

Kam?. Till kvila, störda ande! — Mine herrar,
Jag säger er farväl af allt mitt hjerta,
Och hvad en man så arm som Hamlet är
Kan göra att sin vänskap er betyga,
God vilja skall ej fela. — Vi gå in.
Men städse fingret på er mun, jag ber.
Ur led är tiden; ve! att jag är den,
Som föddes att den vrida rätt igen.
Nu kommen, vänner, låt oss följas åt!	(AJ?a gå).

ANDRA ACTEN. FORSTA SCENEN.
Ett rum i POLoNIL hus.

(PoLovIus och RINALDO komma).

Po?. Rinaldo, gif Laertes dessa pengar
Och dessa vexlar.
	Run.	Det skall ske, hans nåd.
Po?. Du gjorde synnerligen klokt, Rinaldo, Om, förr’n du sökte honom opp, du gjorde Om hans beteende dig underkunnig.
Rin. Det liar jag också ärnat, nådig herre. Po?. Bra sagdt, ja mycket bra. — Du spörjer först,
Hur många Danskar vistas i Paris,
Utaf hvad stånd och villkor, hur de lefva,
Med hvem de umgås och på hvilken fot.
När du med dina frågors omsvep funnit,
Att de Laertes känna, kan du rycka
En smula närmare på saken. Stäfl dig,
Som du på långt håll kände honom till.
Du känner, säger du, hans far, hans vänner,
Och honom något litet. — Säg, förstår du? Rin. Ja, mycket väl.
Po?.	Och honom något litet, —Så skall du säga — litet eller intet, Men om det är densamme som jag menar, Så är han vild och si och så beskaffad.

Pådikta honom nu hvad helst du vill,
Dock intet ärerörigt, hör du det.
Men endast slika vilda, yra pojkstreck,
Som vanligtvis med ungdom och med frihet
1 sällskap gå.
	Bin.	Som till exempel spela.
Po?. Ja, eller dricka, svärja, slåss och gräla Och springa efter flickor — på sin höjd.
Bin. Det skulle göra honom skam, hans nåd. Po?. Visst icke, blott du klandrar med förstånd.
Du får ej lägga honom det till last,
Att verkligen han kommit på förfall,
Det vill jag ej; men andas ut hans fel
Så fint, att de se ut soni frihets fläckar,
Eldfiingor ur ett hetsigt lynnes krater,
En vildhet och ostyrighet i blodet,
Som alla pojkar hafva.
	Bin.	Men, hans nåd —
Po?. Du menar: hvarför?
	Bin.	Ja, min gode herre,
Jag ville veta det.
	Po?.	Se här min plan,
Jag skulle tro, att den är fiffig nog:
Om dessa småfel på min son du diktar,
Som om han kommit liten smul på sned, —Märk det —Så har densamme, som du forskar ut,
Måhända någon gång den yngling funnit,
Som frågas om, till dessa felen skyldig
Och slutar ungefär så här diskursen:
“Min vän, min herre,” eller “värde herre” —-
Allt som man brukar säga der i landet,
När folk man talar till —
	Bin.	Godt, godt, hans nåd.
Po?. Och sedan gör han så här, — gör han så här. —Men hvad var det nu jag höll på att säga? — Visst tusan höll jag på att säga något. — Hvar var det jag slutade?
	I.	14	209

Bin. Vid “slutar ungefär så här diskursen.” Pol. Och slutar ungefär så här diskursen:
Så här, ja, slutar han: “Den herrn jag känner;
1 går, i förgårs eller då och då
Jag honom såg med den och den i sällskap,
Der spelte han, der tog han sig ett rus,
Der slogs han vid ett bollspel, eller såg jag,
Att han gick in på illa kända ställen,”
Videlicet på jungfruhus —. med mera. —Se så.
På betet lögn man fångar karpen sanning;
Så finna vi, som äro män af klokskap,
Med krumma svängningar och fina krigsputs
På indirekta vägar det direkta.
Så skall du också forska ut min son,
Som jag har lärt dig: säg, begriper du?
Bin. Åh ja, hans nåd.
	Po?.	Gud skydde dig, farväl!
Bin. Min gode herre! —
	Pol.	Akta på dig sjeif,
Så kan dn bäst förstå hans frestelser.
Bin. Ja, nådig herre!
Po?. Och laga, att han sin musik studerar.
Bin. Ja, ja, hans nåd!	(RINALDO går).

(OPIIELLX kommer).

Po?. Farväl! — Hvad står det på, Ophelia?
Oph. Min far, min far, jag blef så fasligt skrämd!
Pol. Af hvad, i himlens namn?
Ojph. Bäst i min kammare jag satt och sydde,
Så kom prins Hamlet in med rifna kläder
Och utan hatt; hans strumpor smutsiga
Och utan strumpeband kring benen hängde;
Blek som ett lärft och skallrande med knäna
Och med en uppsyn så erbarmelig,
Som om han sluppit ut ur helvetet
För att förtälja fasor, stod han der.

Pol. Förryckt af kärlek visst?
	Oph.	Det vet jag ~j,
Men fruktar det.
	Pol.	Hvad hade han att säga?
Oph. Han grep mig om min handled mycket hårdt
Och gick tillbaks, så långt som armen räckte,
Och höll så här sin andra hand för pannan
Och forskade så skarpt uti mitt anlet,
Som ville han det måla, — stod der länge.
Sist skakade han sakta på min arm
Och vägde med sitt hufvud trenne gånger
Fram och tillbaks så här och drog en suck
Så tung och så erbarmlig och så djup,
Som ville hela hans lekamen sprängas
Och gifvas upp. Så gjordt, han släppte mig
Och, med sitt hufvud öfver skuldran vändt,
Han utan ögon tycktes hitta vägen,
Ty dörren fann han utan deras hjeip;
När han gick ut, de lyste än på mig.
Pol. Kom, följ mig åt, jag går att kungen söka.
Det der är riktigt kärleks-svärmeri,
Hvars vilda egenskap förgör sig sjelf
Och leder till förtvifiade beslut,
Så visst som någon annan lidelse
Som plågar vår natur. — Det gör mig ondt;
Du har väl gifvit honom hårda ord?
Oph. Ack nej, miii far! Men efter er befallning Har jag mig undanbedt hans bref och sällskap.
Pol. Ja, derför har han säkert blifvit galen.
Det gör mig ondt, att jag ej honom bättre
Har räknat ut; jag tog det for kurtis
Och att hans mening var att kränka dig.
Besitta denna min ruisstrogenhet!
Vi, gammalt folk, det felet ofta hafva
Att gå för långt i våra grubblerier,
Liksom det ofta plägar ungdom hända
Att sakna eftertanke. Nu till kungen.

14*

Vi måste säga honom alltihop; Mer sorg vi röna, om vi dölja detta, Au hat, om kärleks oråd vi berätta. <Båda gå).

ANDRA SCENEN.
Etk rum på slottet.

(Konungen, Drottningen, RosuNKnAvz, GYLDENSTEnN och
svit komma).
Kon. Välkomna, Rosenkranz och Gyldenstern!
Ty utom det att efter ur vi längtat,
Har ock behofvet utaf eder tjeust
Uppmanat oss att kalla er så hastigt.
Er kunnigt är, hur Hamlet är förvandlad,
Ty så jag kallar det, då ej den inre
Ej heller yttre menskau är sig lik.
Hvad mer än fadrens död det vara kan,
Som så ur sjelfbesinning honom bragt,
Kan jag ej drömma till. Jag ber er båda,
Som fostrades som barn med honom upp
Och utomdess så nära grannar ären
Med Hamlets ungdom och hans böjelser,
Att här vid Danmarks hof m2i täcktes dröja
En liten tid och leda honom in
På sällskapsnöjen samt, så vidt som möjligt
Och lägenhet kan hittas, forska ut,
Hvad ondt, oss obekant, som qväljer honom
Och hjelpas kan, om oss det kunnigt blir. Drottn. Om er han ofta talat, gode herrar,
Och säkert lefva icke tvänne män,
Dem mer han älskar. Om det er behagar
Att visa oss den artighet och vänskap
Att dröja qvar hos oss en liten tid
Till vår förhoppnings stöd och främjande,
Så vilja ert besök vi så belöna,
Som blott en tacksam konung vill och kan. Bos. Dock täcktes båda deras majestäter,

	HAMLEr. II, 2.	33

1 kraft af deras suveräna makt, Sin höga vilja gifva oss tillkänna Som bud, ej bön.
	Gyld.	Vi lyda bådadera.
Vår tjenst af all förmåga tillhör er, Vi lägga villigt den för edra fötter. Befall, vi lyda.
Kon. Tack Rosenkranz, tack ädle Gyldensteru!
Drottn. Tack Gyldenstern, tack ädle Rosenkranz Och jag besvär er nu att straxt besöka
Min stackars son, som blifvit så förändrad.
(Till en af sviten).
Ledsaga dessa herrar in till Hamlet.
Gyld. Gud gifve, att vårt sällskap och vårt nit Må blifva gladt och helsosamt för honom!
Drottn. Ja, amen!
(RosENKnAEz,	GYLDENsTEEN och några af sviten gå).
(POLONIUS kommer).
Pol. Gesandterna från Norrige, ädle konung! Ha kommit lyckligt åter.
Kon. Du städse varit goda budskaps far. Pol. Ja, ser man bara! Tro mig, hulde furste,
Jag håll er på min pligt som på min själ
Så väl mot Gud som mot en nådig konung. —Nu tror jag, — eller ock har ej min hjerna
Så säkert väderkorn på klokskaps spår,
Som förr den haft — att jag har funnit ut
Den rätta grunden till prins Hamlets vanvett. Kon. 0 säg mig den, jag längtar att få höra. Pol. Gif först åt sändebuden företräde,
Så skall min nyhet komma som desert.
Kon. Mottag dem sjelf och för dem in till oss.
(PoLoNrus går~).
Han säger, dyra Gertrud, att han funnit Den rätta källan till vår Hamlets sjukdom.
Drottn. Jag räds, den ingen annan är än denna:
Hans faders död och vårt för snara bröllop.

Kon. Godt, — han skall forskas ut. (POLONIUS kommer tillbaka med VoLTIMAND och CORNELIUS). Välkomna, goda vänner! Voltimand, Hvad nytt ifrån vår broder utaf Norrige?
Volt. Förbindligt återsvar på vänlig heisning.
Han sände genast ut och hämmade
Sin brorsons värfuingar, dem hittills han
För rustningar mot Pohlen hade ansett;
Vid närmre pröfning fann han dock bekräftadt
Att de ers höghet gällt. Det grämde honom,
Att så hans bräcklighet och ålderdom
Sidvördades. Han sände ut att häkta
Sin brorson genast. Denne gaf sig lydigt
Och fick tillrättavisning af den gamle,
Samt måste gå en ed inför sin farbror
Att aldrig bära vapen mot ers höghet.
Den gamle gaf i fröjd deröfver prinsen
Tretusen kronor uti årlig inkomst
Och fullmakt att det manskap, som han värfvat,
Använda till ett örlig emot Pohien.
Nu heder han, — som detta papper visar —Att ni åt denna krigsmakt täcktes unna
En säker marsch igenom edra stater,
Mot den förbindelse och säkerhet
Han ger i denna skrift.
	Kon.	Det är oss kärt;
Och vilja vi vid lägligare tid
Begrunda saken närmare och svara.
Vi	tacka mellertid för trogen tjenst;
Gån, hvilen ut. — Till gästabud välkomna
Hos oss i qväll.	(VOLTIRAND och Pol. Se så, nu är det slut! —Min kung och ädla fru, att här förklara,
Hvad majestätet är, hvad pligt betyder,
Hvi dag är dag, natt natt, och tid är tid,
Det vore dag och natt och tid att spilla.
IMen såsom korthet är förståndets själ
ConNELlus gå).

Och omsvep blott dess lemmar och sirater,
Så vill jag vara kort. — Er son är tokig,
Ja, tokig; ty om tokigheten rätt
Man skulle vilja nu definiera,
Så är det rätt och slätt att vara tokig —Men det får gå.
	Drottn.	Mer sak och mindre konst.
Pol. Min fru!
Jag är ej konstig alls, det svär jag på.
Att han är tokig, det är visst och sannt.
Och visst och sant att det är synd, och synd
Att det är visst och sant. Komik figur!
Farväl med den, jag är ej konstig alls.
Ponera nu, att han är tokig: rester
Att finna orsak till en slik effekt,
Nej, heldre orsak till en slik defekt,
Ty den defekt-effekten har en orsak.
Här stå vi nu, och så står saken till:
Betänken:
Jag har en dotter, — har, ty hon är min —Som gifvit mig med barnslig pligt och lydnad,
Märk, detta bref, — nu dragen konklusionen.

“Till den himmelska, min själs afgud, den högst förskönade Ophelia.”

Det är en dålig fras, en gemen fras; förskönade är en gemen fras. — Men nu skall ni få höra:

“Till hennes herrliga hvita barm.”
“Detta.”
Drottn. Kom detta bref från Hamlet och till henne?
Pol. Huf tålamod, min fru; jag döljer intet. (Läser).

“Tvifla du om ljust kan vara
Der soul sol och stjernor bo,
Tvifla du på sanning klara,
På min kärlek skall du tro.
Dyra Ophelia! Jag är illa fast för dessa versmåtten; jag kun icke konsten att räkna mina suckar, men att jag
215

på det högsta älskar dig, du högtälskade, tro det. —Farväl!

Evigt din, dyraste flicka, så länge
denna kropp tillhör honom.”

“Hamlet.”

Se, detta har min dotter lydigt visat
Och yttermer hans trägna kärleksböner,
Alitsamman, ord för ord, till punkt och pricka
Förtrott sin faders öra.
	Kon.	Huru tog hon
Hans kärlek mot?
	Pol.	Hvad tänker ni om mig?
Kon. Att ni en man af tro och heder är.
Pol. Jag menar det. Men låt mig nu få veta:
Hvad skulle ni väl hafva tänkt om mig,
Oro denna heta älskogsiek jag sett,
— Som ock jag gjorde, det är visst och sant,
Förrän min dotter derom sade något —Hvad skulle ni, min konung, ni, min drottning,
Väl lsafva tänkt, om jag i tysthet varit
Åt denna kärlek en pulpet och gömma,
Och brottats med mitt hjerta, döf och stum,
Och bara gått och sett på deras älskog?
Hvad skulle ni ha trott? — Nej, rakt på saken!
Jag gaf min unga fröken denna lexa:
“Ung Hamlet är ju prins, för hög för dig,
Det går ej för sig” och befallte henne,
Att hon för honom skulle stänga in sig
Och hvarken taga budskap eller skänker.
Så gjordt, hon lade mina ord på hjertat,
Men han, afvisad, — för att tala kort -—Föll uti svårmod först och så i fasta
Och så i sömniöshet och så i svaghet
Och så i vurmighet samt grad för grad
1 denna koller, som kun rasar i,
Och som vi alla sörja öfver.

	Kon.	Tror ni,
Att det är skälet?
	Drottn.	Det är mycket troligt.
Pol. Säg, har det nånsin händt, — det frågar jag —Att jag har sagt bestämdt “så står det till”
Och det har varit annorlunda stäldt?
Kon. Ej det jag vet.
Pol.	(Pekande ~å hufvud och skuldror).
Tag detta bort från dessa,
Om så det ej står till. Om blott jag får
Den minsta hum, så skall jag leta upp,
Hvar sanning ligger gömd, om ock det vore
1 jordens medelpunkt.
	Kon.	Hur skola vi
Uti vår forskning vidare oss skicka?
Pol. Ni vet, att flere timmar uti rad
Han plär i detta galleri spatsera.
Drottn. Så gör han, det är sant.
	Pol.	På sådan tid
Jag vill min dotter släppa in till honom;
Vi	stå bakom tapeten, ni och jag,
Och märka ord. Om ej han älskar henne
Och ej af denna orsak mist förnuftet,
Så vill jag icke mera vara statsman,
Men köra plogen.
	Kon.	Ert förslag är godt.

(HAMLET kommer in, läsande i en bok).
Drottn. Se, hur han går så dyster der och läser, Den arma stackarn.
	Pol.	Bort! Bort, skynda er!
Jag griper’n genast an; ack, får jag det! —(Konungen, drottningen och sviten gå).

Har står det till med er, min goda prins?
Hand. Bra, gudskelof!
Pol. Känner ers höghet igen mig?
Kand. Mycket väl. Ni är en fiskmånglare.

Pol. Nej, min prins, det är jag icke.
Kaml. Nå, så önskar jag, att ni vore en så hederlig karl.
Pol. Hederlig, min prins?
Kaml. Ja, herre. Att vara hederlig, såsom det nu står till här i veriden, det är att vara en utvald af tiotusende.
Pol. Det är mycket sant, min prins.
Kaml. Ty om solen kläcker maskar i en död hund, om solen, som är en gud, kan kyssa ett as — har ni en dotter?
Pol. Ja, ers höghet.
Kaml. Låt henne icke gå i solen. Förstånd är en välsignelse; men som er dotter kan bli välsignad — min vän, se opp.
Pol. (Äfsides). Hvad menar han med det? Jemt leker hågen på min dotter. Likväl kände han icke igen mig
början; han sade, att jag var en flskmånglare. Det är langt ganget med honom, långt gånget. — Men då jag var ung, pintes jag också svåra af kärleksqval, hardt nära så här. — Jag vill tala till honom igen. — Hvad läser ni, min prins!
KamI. Ord, ord, ord.
Pol. Hvad står det på —Kaml. Hvad står det på, menar ni?
Pol. Nej, jag menar hvad der står att läsa, min prins.
Kaml. Förtal, herre. Den satiriska skurken här säger, att gamla män hafva gråa skägg, att deras ansigten äro skrynkliga, att seg ambra och g~ummi dryper från deras ögon, och att de hafva en öfverflödig brist på förstånd, tillika med ytterst svaga länder. Om allt detta är jag visserligen på det kraftigaste och innerligaste öfvertygad, dock tycker jag icke, att det är anständigt att så der sätta det på papper: ty ni sjeif, min herre, skulle bli så gammal som jag är, om ni kunde gå baklänges som en kräfta.
Pol. (Afsides). Fastän detta är galenskap, så är det likväl metod den. ~‘Kögt). Vill ni gå ur draget här, min prins?
Kaml. 1 min graf? —Pol. 1 sanning är icke det att gå ur draget. — (‘Äfsides,).
Huru kärufulla äro icke understundom hans svar! Det är

218

en lycka, som vansinnet ofta hittar på, men som ett snndt förnuft icke så lätt kan klämma ur sig. Jag vill lemna honom och genast ställa till ett möte mellan honom och min dotter. — (Kögt). Min nådige herre, jag tager underdånigt afsked af er.
Kaml. Herre, ni kan icke ta något utaf mig, som jag med mer förnöjelse låter er ta, undantagande mitt lif, undantagande mitt lif.
Pol. Farväl, min prins!
Kaml. De der tråkiga gamla narrarna!

(ROSENKRANE och GYLDENSTERN komma). Pol. Ni söker prins Hamlet; der är han.
Ros. (Till PoLovws). Guds fred, herre.

(POLONLUS går~).

Gyld. Min nådige herre!
Ros. Dyraste prins!
Kaml. Mina förträffliga, goda vänner! Hur mår du, Gyldenstern? Ack, se, Rosenkranz! Goda gossar, hur mår ni båda?
Ros. Som andra medelmåttiga jordens söner.
G’yld. Lyckliga deruti, att vi icke äro öfverlyckliga. Vi äro icke knappen på Fortunas mössa.
Kaml. Ej heller hennes skosulor?
Ros. Icke det heller, min prins.
Kaml. Då håller ni till vid hennes gördel eller i medelpunkten af hennes gunst?
Gyld. Vi njuta verkeligen hennes ynnest.
Kaml. Aha, i hemlighet! Alldeles riktigt: hon är en slyna. -— Hvad nytt?
Ros. Intet, min prins; om icke att veriden har blifvit ärlig.
Kaml. Då är domedag nära, men din nyhet är en osanning. Låt mig förhöra er litet närmare. Hvad har ni, mina goda vänner, försyndat er emot Fortuna, efter hon har skickat er hit i fängelse?
Gyld. Fängelse, min prins?

Kaml. Danmark är ett fängelse.
Ros. Då är hela verlden ett fängelse.
Kaml. Ja, ett dugtigt ett, i hvilket det är många afplaukningar, skrubbar och kyffen, och Danmark är ett af de värsta.
Ros. Vi tycka icke så, min prins.
Kaml. Nå, då är det icke något fängelse för er, ty det fns ingenting ondt eller godt i och för sig sjelf; vårt tycke gör det till endera. — Jag tycker, att det är ett fängelse.
Ros. Då är det er äregirighet, som gör det dertill; det är för trångt för er själ.
Kaml. 0, Gud! Jag skulle kunna låta stänga in mig ett nötskal och anse mig för konung öfver oändliga rymder, om jag bara icke hade så elaka drömmar.
Gyld. Sådana drömmar äro bara äregirighet, ty äregirighetens egenteliga väsende är blott skuggan af en dröm.
Kand. Drömmen sjeif är icke annat än en skugga.
Ros. Visserligen, och jag anser äregirigheten vara af en sa luftig och lätt natur, att den blott är skuggan af en skugga.
Kaml. Då äro våra tiggare kropp nr och våra monarker och vidt och bredt firade hjeltar tiggarnes skuggor. —Låt oss gå till hofs, ty jag kun min sann ej säga ett förnuftigt ord.
Ros. och 6’yld. Vi följa och uppvakta er.
Kami. Nej, för all del! Jag vill icke förblanda er med min öfriga betjening, ty — för att tala med er som hederlig karl jag är högst infamt påpassad. — Men för att nu hmllla oss på vänskapens allmänna stråkvög, — hvad gör ni i Helsingör?
Ros. Vi ville endast besöka er, min prins, ingenting vidare.
llaml. Jag min tiggare är fattig till och med på tacksägelser. Likväl tackar jag er, ehuruväl mina tacksägelser knappt äro värda ett halföre, mina värda vänner. — Har man icke skickat efter er? Är det er egen böjelse? Ar det ett frivilligt besök? Se så, se så, varen nu uppriktiga mot mig; se så, rent ut!

Gyld. Hvad skola vi säga, min prins?
Kaml. Hvad som helst, bara det är svar på tal. Ni är hitskickade; jag ser i edra ansigten en sorts bekännelse, hvilken er blygsamhet icke är listig nog att bemantla. Jag vet, att den goda kungen och drottningen ha skickat efter er.
Ros. Till kvad ändamål, min prins?
Kaml. Ja, det är just det jag vill veta. Men låt mig besvärja er vid vårt kamratskaps rättigheter, vid vår ungdoms harmoni, vid vårt trofasta vänskapsband och vid allt hvad kärast är och en bättre talare skulle kunna lägga på ert samvete; säg mig ärligt och uppriktigt, om man har skickat efter er eller icke.
Ros. (Till GYLDENSTEHE). Hvad säger du?
Kaml. (Äfsides). Ha, nu är jag er på spåren! (Högt). Om ni älskar mig, så tala ut.
Gyld. Min prins, man har skickat efter oss.
Kaml. Jag vill säga er hvarföre, och så skall min på förhand yppade kännedom af saken hindra er att förråda något, och den tystlåtenhet, som ni lofvat kungen och drottningen, skall ej fälla en enda fjäder. Jag har nu på en tid — hvarföre vet jag ej — förlorat all min munterhet, öfvergifvit alla mina vanliga öfningar och, i sanning, så eländigt står det till med mitt lynne, att denna präktiga byggnad, jorden, tyckes mig vara en ofruktbar bergsudde, denna herrliga thronhimmel, luften, ser ni, detta mäktiga, sväfvande firmament, detta majestätiska tak inlagt med gyldene eldar, o, det förekommer mig icke annorlunda, än som det vore en otäck, förpestad samling af dunster. Hvilket mästerstycke är icke menniskan! huru ädel i förnuft! huru oändlig i förmögenheter! i gestalt och rörelse huru uttrycksfull, huru beundransvärd! i handling huru lik en engel! i tanke huru lik en Gud! veridens prydnad! urbilden af alla kreatur! — Och likväl, i mina ögon, hvad är all denna stoftets quintessens? Manm5n gör mig ingen fröjd, och qvinnan ej heller, ehuruväl ert ~måleende tyckes mig antyda annat.
Ros. Min prins, det låg ingenting dylikt i mina tankar.

221

Kami. Hvarföre skrattade ni då, når jag sade, att mannen gör mig ingen fröjd?
Ros. Jag tänkte på att, ifall så vore, så komme de skådespelare, hvilka vi foro om på vägen, att få mager kost hos er. De komma hit för att erbjuda er sin tjenst.
Kami. Han, som spelar kungen, skall vara välkommen; hans majestät skall få sin vederbörliga tribut af mig. Den vandrande riddaren skall få nyttja sitt svärd och sin sköld, älskaren skall icke sticka gratis, den lustige mannen skall i fred få spela sin roll till ända, narren skall komma dem att skratta, som det kittlar i lungorna på, och älskariunan skall få tala ut allt hvad hon har på hjertat, om också blaukversen skulle komma att halta för omaket. Hvad år det för skådespelare?
Ros. Just desamme, som förr plägade så mycket roa er, de tragiska skådespelarne från staden.
Kami. Huru kommer det till, att de resa ikring? Ett stadigvarande hemvist vore fördelaktigare för båda delarne, både deras rykte och deras inkomster.
Ros. Jag tror, att detta afbrott är förorsakadt af de sista förändringarna.
Kami. Hafva de ännu samma anseende, som då jag var staden? Hafva de ännu lika fullt hus?
Ros. N~j, visst icke.
Kami. Huru kommer det till? Börja de blifva rostiga?
Ros. Nej, deras bemödanden hålla samma skridt som förut. Men här är ett näste af barn, små nykläckta ungar, som allt hvad de förmå skrika ut de sista stafvelserna och derigenom få grymma handklappningar. Dessa äro nu på moden och kackla så mot de simpla teatrarna, — så kalla de dem — att mången, som bär värja bäfrar för gåspennor och vågar knappt gå dit. —-
Kami. Barn, säger ni? Hvem underhåller dem? Huru aflönas de? Skola de icke fortsätta sin bana längre, än de duga till att sjunga diskant? Skola de icke säga i en framtid, i fall de skulle uppväxa till simpla skådespelare, —hvilket är mycket troligt, om deras villkor icke äro bättre,

222

— att deras skriftställare gjort dem orätt, då de lärt dem skrika så emot deras framtida näringsfång?
Ros. 1 sanning, man har gjort sig mycket omak å ömse sidor, och folket anser det icke för synd att upphetsa dem. För en tid sedan ville man icke ge ett runstycke för att se en pjes, så framt icke poeten och skådespelaren gåfvo sina motståndare dugtiga puffar i densamma.
Kemi. Ar det möjligt?
Gyld. Ack, många hjernor hafva blifvit bråkade der vid lag!
Kam l. Bär det sig då för pojkarne?
Ros. Ja, min prins, så bra, att de till och med draga af med Hercules och hans börda.
Ham i. Det är ej stort att undra på, ty min farbror är kung af Danmark och just de, som, så länge min fader lefde, grinade åt honom, gifva nu tjugo, fyratio, femtio till hundrade dukater för hans porträtt i miniatur. Guds död! det ligger något öfvernaturligt i den saken, bara filosofien kunde hitta på, hvad det är. (Trumjpetstöt bakom scenen).
Gyld. Nu komma skådespelarne.
Kami. Välkomna till Helsingör, mina herrar! Gif mig edra händer. Se så! Ceremonier och komplimenter äro en välkomsthelsnings tillbehör. Låt mig komplimentera er på det här viset, på det att icke mitt uppförande emot komedianterna, som, det säger jag er, utvärtes måste se vackert ut, måtte befinnas förbindligare än mitt uppförande mot er. Välkomna! Men min farbror-fader och faster-moder, de hafva orätt.
Gyld. Hvarnti, min dyre prins?
Kemi. Jag är bara galen i nordnordvest; då vinden är sydlig, kan jag skilja en ko från en väderqvarn.

(POLONHJS kommer).

Pol. Gånge er allting väl, mine herrar!
Kand. Hör, Gyldenstern och du också, Rosenkranz, —en hörare vid hvardera örat — det der stora dibarnet der har ännu icke kommit ur undan.

Ros. Kanhända har han för andra gången kommit in den, ty man säger, att gammal man är barn på nytt.
Kami. Jag profeterar, att han kommer för att anmäla skådespelarne, märk det! — Alldeles rätt, min herre, i måndags morse, då var det.
Pol. Nådige herre, jag har nytt att berätta er. Kami. Nådige herre, jag har nytt att berätta er. —Då Roscius var skådespelare i Rom —Pol. Skådespelarne hafva anländt hit, min prins.
Kami. Trallerara!
Pol. På min ära, —Hand. “På hvar sin åsna ridandes”
Pol. De bästa skådespelare i verlden, vare sig för tragedi, komedi, historia, pastoral, pastoral-komedi, historikopastoral, tragiko-historia, tragiko-komiko-historiko-pastoral,
odelbar dramatisk föreställning eller obegränsad poesi. För dem är Seneca icke för tung, och Plautus icke för lätt. Så väl i uppläsning af roller som i extemporeradt föredrag äro de i sitt slag makalösa.
Kaml. “0 Jephta, domare i Israel,” — hvad hade du icke för en skatt!
Pol. Hvad hade han för en skatt, min prins?
Kand. Jo:
“En vacker dotter och dermed väl;
Han älskade henne af hela sin själ.»
Pol. (dfsidesj. Jemt min dotter!
Kaml. Har jag icke rätt, gamle Jepbta?
Pol. Om ni kallar mig Jephta, min prins, så har jag en dotter, som jag älskar af hela min själ.
Haml. Nej, det följer inte.
Pol. Hvad följer det då, min prins?
Kaml. Jo:
“En kvar sin lott
Af vår herre fått,”
eller, som ni vet:
“Det gick ju så,
Som det skulle gå.» —

Den första versen i julvisan förklarar saken närmare. —Se, der komma mina tidsfördrifvare.
(Fyra eller fem skådespelare komma).
Välkomna, mina herrar! Välkomna allesamman! Det fägnar mig att se dig vid helsan. — Välkomna, goda vänner!
— Nå se, du gamle vän, hvad du har blifvit lurfvig i ansigtet, sedan jag såg dig sist! Du kommer väl inte för att lufvas med mig här i Danmark? — Ah, min unga fröken och herrskarinna! Vid vår fru, ers välborenhet har, sedan jag såg henne sist, kommit himlen en hel skoklack närmare. Gifve Gud, att er stämma icke, som ett underhaltigt guldmynt, måtte hafva förlorat klangen! — Mina herrar, ni är allesamman välkomna. Vi vilja som fransyska falkenerare flux till verket och flyga pä allt, som vi se. — På ögonblicket deklamation! Vi vilja hafva en försmak af er konst. Välan, ett hjertrörande tal!
1 Skåd. Hvad för ett tal, min prins?
Kaml. Jag hörde dig en gång deklamera ett tal, men det blef aldrig uppfördt, eller, om det blef uppfördt, på sin höjd en enda gång, ty stycket, efter hvad jag kan erinra mig, behagade icke den stora hopen; det var som kaviar för bönder. Men det var i mitt tycke och andras, för livilkas omdömen i sådant afseende jag har stor respekt, ett fortrafihgt stycke, väl affattadt i scener och uppsatt med lika mycken enkelhet som sakkännedom. Jag erinrar mig, att det var någon, som yttrade, att det icke var nog peppar och salt i versen för att göra innehållet smakligt, ej heller något innehåll i stilen, som kunde förråda att författaren hade känsla. Men jag ansåg det vara ett anständigt arbete, lika helsosamt som ljufligt och vida mera skönt än utsiradt. Ett tal i denna pjes behagade mig särdeles; det var ~~neas’ berättelse för Dido och företrädesvis det ställe, der han talar om Priami mord. Om ni ännu har det i minne, så börja vid den raden: — låt mig se, låt mig se —“Den bistre Pyrrhus, lik hyrcaniskt lejon” —Nej, så var det icke, — det begynner med Pyrrhus, —“Den bistre Pyrrhns, han, hvars dystra rustning,

I.	15

Svart som hans själ, den natten liknade,

Då han låg gömd i den fördömda hästen,
Har nu sin svarta skräckgestalt bemålat
Med gräslig heraldik. Nu är han röd
Från topp till tå och fasansvärdt beprydd
Med fäders, mödrars, döttrars, söners blod,
Som torkat in vid heta gators glöd,
Som lånade ett hemskt, tyranniskt sken
At kungens mord. Af eld och ilska glödgad
Och så bestruken tjockt med lefrad blod,
Med ögon som karbunklar gnistrande,
Den djefvuln Pyrrhus går att söka upp
Den gamle ättefadren Priamus.”
Pol. Vid Gud, min prins, väl deklameradt, med god accent och mycken smak.
1 Skåd. “Han finner honom straxt
Vanmäktigt huggande mot Grekerna.
Hans gamla svärd, upproriskt mot hans arm,
F~j lyder mer, men ligger der det faller.
Mot Priamus den öfverlägsne Pyrrhus
1 raseri framrusar, hugger vildt
Och blott för suset af hans grymma svärd
Den gamle faller. Lifiöst Ilium
Tycks känna detta hugg och sänker ned
Sin eldtopp till sin fot med gräsligt brak,
Som fängslar Pyrrhi öra. —- Se, hans svärd,
Som redan sänker sig mot gamle Priams
~jölkhvita hufvud, häftar fast i luften.
Så Pyrrhus stod der som en målad skräckbild
Förutan vilja och förutan kraft
Och gjorde ingenting. —Men som vi ofta se, då stormen nalkas,
1 himlen tystnad, molnens bäddar stilla,
Vind-draget mållöst och den vida jorden
Sona döden stum — flux bryter thordönsbrak
1 rymden ut; -~ så väcker hämden Pyrrhus
Utur sin dvala upp till nya dåd.

Och aldrig föll cyklopens hammare
Mer känslolös på Martis vapenskrud,
Hvars stål var härdadt för en evighet,
An Pyrrhi klinga rykande af blod
På Priams hufvud föll. —Fortuna, fy, du sköka! 0, J gudar
Församlen er och krossen hennes välde
Och bryten hvarje löt från hennes hjul
Och rullen nafvet från Olyinpens branter,
Ja,	ända ned till helvetet!” —Pol. Det är för långt!
Kami. Det skall till barberaren på samma gång som ert skägg. Jag ber dig, fortfar. — Han skall ha putslustiga visor eller liderliga historier, annars somnar han. Fortfar, kom till Hecuba.
	1 Skåd.	“Men hvem,
O ve! har sett, har slamsig drottningen -—Kami. En slamsig drottning?
Pol. Det är bra; slamsig drottning, det är bra. —1 Sicåd. “Barfotad springer, flamman trotsande
Med tårars flod; ett huckle på det hufvud,
Der fordom kronan satt; i klädnings ställe
Kring hennes magra, barasängstärda höfter
Ett lakan svept, i vilda ångestyran
1 hast tillgripet. Den som detta skådat,
Med giftig tunga visst Fortuna hädat
Och gjort sig skyldig till ett lmögmålsbrott.
Om sjelfva gudarne då skådat henne,
När hon den grymme Pyrrhus såg på lek
Med svärd finhacka hennes makes lemmar,
Så hade hennes gälla ångestskri
— Såvida gudar sig om oss bekymra —Väckt tårekällor uti himlens ögon,
De brinnande, och gudars hjertan smält”.
Pol. Nej, se bara, om han icke har skiftat färg och har tårar i ögonen! — Jag ber dig, sluta!
Kami. Det är bra; dn skall en annan gång få dekla
	15*	227

mera det öfriga. — Min bästa Polonius, se skådespelarne väl tillgodo! Hör ni, pläga dem väl, ty de äro samtidens krönika i sammandrag. Det vore bättre för er att efter döden få en dålig grafskrift, än vara illa anskrifven hos dem, medan ni lefver.
Pol. Min prins, jag vill behandla dem efter förtjenst.
Kand. Guds död, karl, mycket bättre! Skulle en och hvar plilgas efter förtjenst, hvem skulle då slippa att slita spö? Bemöt dem efter er egen heder och värdighet; ju mindre deras förtjenst är, desto större förtjenst har ni af er godhet. — För dem in med er.
Pol. Kom, mina herrar.
Kand. Följ honom, mina vänner. 1 morgon skall det spelas. — Hör, gamle vän, kan ni spela Gonzagos mord?
1 Skåd. Ja, min prins.
Kaml. Det skall spelas i morgon qväll. Ni kan väl för tillfället lära in ett toif till sexton raders tal, som jag vill skrifva och flicka in i pjesen? kan ni det?
1 Skåd. Ja, ers höghet.
Kanml. Godt; följ nu den här herrn, men akta er att göra narr af honom. (PoLovmIJs och skådesjpelarne gå). Gode vänner, vi råkas i afton; välkomna till Helsingör.
Ros. och Gyld. Min nådige prins!
(RosENKRANz och GYLDENSTERN gå,>.
Kand. Gud vare med er! — Nu jag är allena. —0, kvilken skurk och usel slaf jag är!
Hur oerhördt, att denna gycklarn kunde
Blott i en dikt, en dröm om lidelse,
Sin själ så tvinga efter eget tycke,
Att vid dess kamup hans anlet bleknade!
Hans öga tåradt, vildhet i hans blickar,
Hans stämma bruten och hans hela väsen
1 diktad smärta klädt! Och detta allt
För ingentirmg, för Hecuba!
Hvad är väl hon för hummom, han för henne,
Att för en Hecuba han skulle gråta?
Hvad skulle han väl göra, om han hade

Den grund och väckelse till qval som jag?
Han skulle dränka scenen uti tårar,
Med gräsligt tal hvartenda öra spränga,
Förbrytarn göra galen, skrämma oskuld,
Förfära den ovetande och jaga
1 ögon och i öron fasan in.
Och jag!
En slö, eländig usling, famlar här
Och pratar som en dummer-Jöns i sömnen,
Men säger intet, intet för en konung,
Uppå hvars egendom och dyra lif
Ett gudlöst våld blef gjordt. — Ar jag puitron?
Hvem kallar mig för vekling? ger mig stryk?
Afrycker mig mitt skägg och blåser det
1 synen på mig? nyper mig i näsan
Och kör en lögn tillbaka i min hals,
Ja, djupt i lungan ned? Hvem gör mig detta?
Ha!
Jag höll det nog tillgodo, ty jag är
En dufvohjertad mes och saknar galla
Att göra min förnedring bitter med;
Ty annars hade jag väl långt för detta
Med aset utaf denne niding gödt
Hvareada korp i landet. Fräcka blodhund!
Gemena, grymma, liderliga best!
Ack, hvilken åsna är jag ej? Hur tappert,
Att jag, en mördad faders käre son,
Till hämd af helvete och himmel manad,
Skall som ett qvinfolk lätta mig med ord
Och svärja och förbanna som en sköka,
En köksa! —Fy, Hamlet! — Grip dig an! — Hm! Jag har hört,
Att bofvar någongång af scenens trollmakt
Ha blifvit gripna i sitt innersta
Och genast sina nidingsverk bekänt,
Ty mordet, fast det ingen tunga har,
Dock talar underbart. — Det spelas skall

En pjes, som liknar mordet på min far,
Inför min farbror. Jag fixerar honom,
Jag rycker på hans hjertrot; blinkar han,
Så känner jag min kosa. Vålnaden,
Som jag har sett, ju kan en djefvnl vara,
Och satan mäktar fager skepnad taga
Och frestar kanske mig till någon dödssynd
På grund utaf mitt svårmod och min svaghet,
— Ty satan har med slika lynnen makt —Nej, jag behöfver bättre grund än denna;
Mitt skådespel jag i försåt vill ställa
Och fånga kungens samvet i en fälla. —	(Går,>.

TREDJE AKTEN. FORSTA SCENEN.
Ett rum i slottet.

(Konungen, drottningen, PoLovrus, OPHELIA, RosENKRANz
och GYLDENSTERN).

Kon. Och kan då ingen vändning af ert samtal Aflocka honom, hvi han yrar så, Förbittrande sin lefnads ro och lugn Med stormande och farlig galenskap?
Ros. Han tillstår, att han känner sig förvirrad, Men af hvad orsak vill han ej bekänna.
Gyld. Ej heller var han lätt att forka ut; lilparigt snodde kun med vanvett undan, Så snart man ville, att han skulle yppa Sitt rätta tillstånd.
	J)rottn.	Tog han väl emot er?
Ros. Ja, högst förbindligt.
	Gyld.	Likväl tycktes han
På sina känslor göra mycket våld.
Ros. På frågor gifmild, mycket njugg i svar På våra frågor.
Drottn. Sökte ni att bringa
För honom något tidsfördrif å bane?

Ros. Vi träffade utaf en slump på vögen
Med några skådespelare ihop;
Vi	sade honom det, och denna nyhet
En sorts förnöjelse hos honom väckte.
De äro nu vid hofvet, och jag tror,
De redan fått befallning att i qväll
För honom spela.
	Pol.	Riktigt. Mig han bedt
Inbjuda båda deras majestäter
Att se och höra detta skådespel.
Kon. Af hjertat gerna; och det fägnar mig
Att höra honom vara så till sinnes.
J, gode herrar, skärpen ännu mera
Hans håg och smak för dessa lustbarheter. Ros. Vi skola göra det, ers majestät.
(ROSENKEANZ och GYLDENSTEEX gå).
Kon. Min goda Gertrud, lemna oss allena.
Vi	hafva lagat så att Hamlet kommer
Och råkar likasom utaf en slump
Ophelia. — Jag sjeif och hennes far,
Som båda äro lagliga spioner,
Så vilja foga att osedda sjelfva
Vi	kunna se och höra allt samt döinsna
Af deras möte och af Hamlets åtbörd,
Om det är kärleksplåga eller ej,
Som så han lider af.
	Drottn.	Som ni befaller.
Hvad dig beträffar, min Ophelia,
Så är min önskan, att din hulda skönhet
Den ljufva grunden vore till hans qval;
Då skulle dina dygder, hoppas jag,
På rätta vägen återföra honom
Till bådas heder.
Oph. Ers majestät, så önskar åfven jag. (Drottningen gå~).

Pol. Spatsera här, Ophelia! — Ers nåd,
Vi	gömma oss.	(Till OPHELIA).
		231

Tag denna bok och läs.
Med sådan förevändning du bemantlar
Din ensamhet. — Så gör ju menskan ofta,
Då hon tyvärr med fromhet i sin åtbörd
Och gudeliga miner öfversockrar
Hin onde sjelf.
Kon. (ifsides). Ack, endast alltför sant!
Hvad bittert styng uti mitt samvete!
Ej skökans kind med konstig färg bemålad
Ar glåmigare under sminkets skorpa,
An mina bragder under fagra ord.
Olideliga börda!
Pol. Han kommer, låt oss gömma oss, min kung. (Kouungen och POLONIUS gå,>

(HAMLET kommer,>.
Kond. Att vara eller icke vara, det är frågan:
Månn’ ädlare att lida och fördraga
Ett bittert ödes styng och pilar eller
Att ta till vapen mot ett haf af qval
Och göra slut på dem med ens. — Att dö —Att sofva — intet vidare — och veta
Att uti sö~Mnen domna hjerteqvalen
Och alla dessa tusental af marter,
Som äro köttets arfvedel — det vore
En nåd att stilla bedja om. — Att dö,
Att sofva; sofva! Kanske också drömma?
Se, deri ligger knuten! — Ty i döden —Hvad drömmar i den sömnen månde komma,
När stoftets tunga skrud vi kastat af,
Det tål att tänka på. Den tanken skapar
Vårt hela långa lefvernes elände;
Ty hvem fördroge tidens spe och gissel,
Förtryckets vrånghet, öfvermodets hån,
Föraktad kärleks qval, senfärdig lag,
Närgången embets-högfärd och de sparkar
Odågan ger den tåliga förtjensten,

Om sjelf man kunde gifva sig qvittens
Med en tum stål? — Hvem gick och släpade
1 svett och möda under lefuadsoket,
Om fasan ej för något efter döden,
Det oupptäckta landet, hvarifrån
Man icke återvänder, skrämde viljan
Att heldre bära våra vanda plågor
An fly till andra, dem vi icke känna?
Så gör oss samvet till puitroner alla,
Så går besiutsamhetens friska hy
1 eftertankans kranka blekhet öfver,
Och företag af merg och eftertryck
Vid denna tanke slinta ur sin bana
Och mista namnet han d lm g. — Stilla, stilla!
Den sköna Ophelia! — Nymf, i dina böner
Slut alla mina synder in!
Oph.	Min prins,
Hur har ers höghet mått en tid bortåt?
Hami. Jag tackar er ödmjukeligen, väl.
Oph. Min prins, af er jag skänker fått till hugkomst, Dem jag här längtat att er återlemna.
Jag ber er, tag dem åter.
	Kemi.	Skänker? Jag?
Jag gaf er aldrig någonting.
Oph. Min prins, det vet ni sjelf, att ni har gjort
Och det med ord, som andades så ljufligt,
Att gåfvan mera dyrbar blef; men nu,
Då all dess doft är borta, tag den åter;
Ett ädelt sinne ser i rika skänker
Blott fattigdom, när gifvaren han kränker.
Se der, min prins.
Kemi. Ha, ha! Ar ni ärbar?
(1?ph. Min prins!
Kemi. Ar ni skön?
Oph. Hvad menar ers höghet?
Kemi. Jo, att om ni är ärbar och skön, så borde ni ej släppa er ärbarhet till tals med er skönhet.

Opli. Kan skönheten hafva bättre umgänge än med ärbarheten?
Kami. Jo, jo, men; ty skönhetens makt förvandlar förr ärbarheten från hvad den är till en kopplerska, än ärbarhetens kraft förmår omskapa skönheten efter sitt beläte. Detta lät fordom något paradoxt, men vår tid ger satsen bekräftelse. — Jag älskade er fordoisi.
Oph. 1 sanning, min prins, ni kom mig att så tro.
Kand. Ni skulle icke hafra trott mig; ty dygden kan aldrig så inympas i vår gamla stam, att vi ju icke af densamma behålla en bisniak. — Jag älskade er ej.
Oph. Jag blef så mycket mera bedragen.
Kand. Gå i kloster. — Hvarföre skulle du föda syndare till veriden? Sjeif är jag så der temligen dygdig, dock kunde jag anklaga mig för sådana ting, att det vore bättre min moder hade icke födt mig. Jag år mycket högmodig, hämdgirig, ärelysten; jag har fiere förbrytelser att vinka på, än jag har tankar att gömma dem i, inbillning att gifva dem gestalt med, eller tid att utföra dem på. Hvarföre skulle sådana gynnare som jag kräla mellan himmel och jord? Vi äro erkeskurkar allesamman; tro iiigen af oss. Gå i kloster. — Hvar är din far?
Oph. Hemma, min prins.
Kand. Läs väl igen dörrarna oni honom, så att han icke spelar narr annorstädes tia i sitt eget hus.
Oph. Hjelpen honom, J milda himlar!
Kand. Om du gifter dig, vill jag gifva dig denna förbannelse till hemgift: du må vara så kysk som is, så ren som snö, — dn skall ändock icke undgå förtal. Gå i kloster! Farväl! — Eller om du nödvändigt vill gifta dig, så gift dig med en narr, ty förnuftiga karlar veta mer än väl, hvilka vidunder ni gör utaf dem. Gå i kloster, säger jag, och det genast! Farväl!
Oph. Himmelska makter, återställen honom!
Kand. Jag har också, och mer än nog, hört talas oni att ni målar er. Gud har gifvit er ett ansigte och ni gör er sjelfva ett annat. Ni dansar, ni svansar, ni läspar, ni ger
234

öknamn åt Guds kreatur och ställer er som oskulder, då ni är lättfärdiga. Se så! Jag har fått nog, jag; det har gjort mig galen. Jag säger, vi skola icke hafva flera giftermål. De som redan äro gifta, skola lefva — alla utom en: resten skall blifva som den är. Gå i kloster, gå! (HAMLET går,>.
Ojph. 0, hvilken ädel själ här gått förlorad!
Hofmannens öga och den lärdes tunga
Och hjeltens svärd!
Den fagra statens blomma och förhoppning,
De fina seders spegel, vettets mönster,
Den eftersöktaste bland eftersökta, —Förbi, förbi med allt!
Och jag, bland qvinnor olycksaligast,
Som honung sög utaf hans eders välljud,
Ser nu hans ädla, mäktiga förnuft
Förstämdt och vidrigt som ett sprucket klockspel,
Ser herrlig ungdoms makalösa blomster
Af svärmeri förvissnadt, ve mig, ve!
Som sett hvad jag har sett och nödgas se.

(Konungen och PoLoNIus komma tillbaka,>.
Kon. Åk nej, åt kärlek ligger ej hans håg;
Så står det icke till, ej heller var
Hans tal, om än i formen något rubbadt,
Vansinne likt. Han något har i sinnet,
Som hans melankoli nu rufvar öfver,
Och jag är rädd, att kläckningen blir farlig.
Att sådant förekomma har jag nu
1 hast beslutat sända honom af
Till England för att kräfva ut den skatt
Som man förhållit oss. Måhända skall
Omvexlingen af nya föremål
Och haf och land fördrifva detta något,
Som slagit rot uti hans sjuka hjerta
Och uppväckt detta grubbleri, som vållat,
Att	han ej mera är sig lik. — Hvad tror ni? Pol. Det torde göra godt, dock tror jag än,

Att böhjan och att grunden till hans qval
Föraktad kärlek är. — Ophelia,
Du ej behöfver repa upp hans ord,
Vi	hörde allt. — Gör hur ni vill, min kung,
Men låt dock efter skådespelets slut
Hans moder drottningen på tu man hand
Förhöra honom, banna honom dugtigt.
Jag vill mig ställa så, att jag kan höra,
Med er tillåtelse, hvartenda ord;
Och kun hon icke forska honom ut,
Så skicka honom af till England eller
Låt stänga honom in, kvarheist er visdom
Kan finna lämpligt.
	Kon.	Jag vill göra så;
Ej vurmig prins bör lös och ledig gå.	(Alla gå,>.

ANDRA SCENEN.
En sal i slottet.

(HAMLET och några skådespelare komma,>. Hand. Deklamera nu det der talet, så som jag deklamerat det för er, lätt och ledigt på tungan; men om ni tuggar det, som många af våra skådespelare göra, så hörde jag så gerna mina verser utskrikas af brandvakten. — Såga icke luften för mycket med händerna, så der — utan låt allt gå hyggligt till. Ty i sjelfva strömmen, stormen och, så till sägandes, hvirfvelvinden af er lidelse, måste ni lakttaga en viss måtta, som gifver ert föredrag ett smidigt behag. 0, det skär mig in i själen att höra en sådan der grofiemmad perukstock slita sönder en lidelse i stycken, ja bara trasor, för att spränga örhinnan på patrasket, som
till större delen icke har känsla för någonting annat än orimliga pantomimer och buller och bång. — Jag unnade just en sådan gynnare ett dugtigt kok stryk för det han öfverdrifver sjelfva öfverdriften. Jag ber er, undvik det!
1 Skåd. Jag försäkrar ers höghet.
Kand. Var icke för tum heller, utan låt er egen sunda
236

urskillning vara er lärare. Lämpa åtbörden efter orden och orden efter åtbörden med särdeles afseende på att ni ej öfverskrider naturens blygsamma lagom. Ty all öfverdrift strider emot skådespelets art och afsigt, hvars ändamål från början varit och ännu är att hålla fram likasom en spegel för naturen, att visa dygden dess egna anletsdrag, lasten dess egen afbild och det nu lefvande slägtet, som är samtidens kropp, ett troget aftryck af dess gestalt. Blir nu detta antingen för öfverdrifvet eller för platt, så kan det, ehuruväl det väcker löje hos den oförståndige, icke annat än väcka harm hos en man med omdöme; och denne endes tadel bör i edra ögon gälla mer än ett fullt hus af de andra. Ack, det uns skådespelare, som jag har sett spela och hört andra prisa, och det högeligen, som — vare det sagdt utan smädelse —- kvarken hade uttal som christna eller gång som christna, hedningar eller menniskor, utan anfäktade sig så, att jag nära trott, att någon af naturens bönhasar gjort menniskor och gjort dem på fusk; så otäckt härmade de menskligheten.
1 Skåd. Jag hoppas, att detta skall vara temligen afskaffadt hos oss.
Kami. Ack, afskaffa det helt och hållet! Och låt dem, som spela narrar icke säga mer, än som står i rollen:
ty bland dem finnas de, som sjelfva skratta, för att narra en hop dumma åskådare att också skratta? ehuruväl under tiden någon hufvudsaklig punkt i skådespelet just då borde hafva varit föremål för uppmärksamheten. Det är uselt och utvisar en högst erbarmlig egenkärlek hos den narren, som så gör. —- Gå, gör er färdiga. (Skådespelarne gå,>.

(PoLoNIus, ROSENKRAEZ och GTLDENsTEEN komma,>.

Nå, min herre, vill kungen åhöra detta stycke arbete? Pol. Ja, och drottningen också, och det genast.
Kand. Stig till skådespelarne, att de skynda sig.
(PoLoNIus går,>.

Vill	ni båda hjelpa till att skynda på dem? Ros. och Gyld. Ja, min prins.

Kami. Hör hit, Horatio. (HoRATIo kommer,>.

Kor. Här, till er tjenst, min gode prins. Hami. Horatio, du den rätte mannen är,
Den bäste som jag träffat än i lifvet.
Kor. Min dyre prins!
	Kaml.	Nej, tro ej, att jag smickrar:
Ty hvad befordran kan af dig jag vänta,
Hvars enda inkomst är ett muntert sinne,
Som jemt och rätt dig mat och kläder skaffar?
Hvi skulle man den arma smickra? Nej,
Låt sockertungan slicka dumhets prakt
Och kröka sina mjuka knän behändigt,
Der krypa lönar sig. 0, hör! Allt sedan
Min dyra själ sin egen herre blef
Och kunde göra skillnad uppå folk,
Utvalde den sig enkom dig, ty da
Kan lida allt, som om du lede intet,
Och taga lyckans gunst och stötar mot
Med samma glada mod. Lycksalig den,
Som hufvud har med hjerta i förbund
Och ingen pipa är åt lyckans finger
Att qvida som hon spelar till! — 0, gif mig
En man ej slaf af lidelsen, jag vill
Uti mitt hjertas kärnhus honom bära,
1 hjertats hjerta så som dig jag bär. —Men nog och mer än nog om det. — 1 qväll
Ett skådespel för konungen man gifver,
En scen uti detsamma liknar mycket
Hvad om min faders död jag dig berättat.
Jag ber dig, när den förekommer, märk
Med all din själs ansträngning på min farbror.
Om ej hans dolda brott utaf sig sjeif
Vid samma scen i dagen kryper fram,
Så är den anden vi ha sett en djefvul,
Och mina fantasier lika svarta
Som smedjegudens stäul. — Gif noga akt!

Jag nitar fast mitt öga vid hans anlet, Vi pröfva sedan samfäldt hvad vi sett Och märkt på honom.
	Kor.	Godt. Och stjäl han något
Inunder styckets gång och ej blir upptäckt, Vill jag för stölden plikta.
	Kami.	Nu de komma;
Jag skall väl vara fånig nu igen.
Tag plats, Horatio.	(En dansk marsch. Trumpeter,>.
(Konungen, Drottningen, PoLoxIus, OPEELIA, RosENKRANz, GYLDENsTERN med flere komma,>.

Kon. Hur mår min frände Hamlet?
Kami. Förträffligt, min sann; jag spisar vid kameleontens taffel. Jag äter luft, späckad med fagra löften; så kan ni icke göda kapuner.
Kon. Jag har intet med detta svar att skaffa, Hamlet; dessa orden äro ej mina.
Kami. Ej heller mina nu. (Till PoLoNius). Min herre, ni spelte ju en gång vid universitetet, har ni sagt?
Pol. Det gjorde jag, min prins, och ansågs vara en god skådespelare.
Kand. Och hvad spelte ni då?
Pol. Jag spelte Julius Clesar. Jag blef mördad på Capitolium; Brutus mördade mig.
Kami. Det var brutalt gjordt af honom att slagta en så kapital kalf. — Aro skådespelarne färdiga?
Ros. Ja, min prins; de afvakta er befallning.
Drottn. Kom hit, söta Hamlet, sitt hos mig.
Kami. Nej, goda inoder, här är en starkare magnet.
Pol. (Till konungen,>. Åk hå! märkte ni det?
Kaml. Min fröken, får jag ligga i ert sköte?
(Sätter sig vid OPHELIAs föfter,>.
Oph. N~j, min prins.
Haml. Jag menar med hufvudet i ert sköte.
Oph. Ja, min prins.
Kand. Tönkte ni, att jag menade något oanständigt?
239

Oph. Jag tänker Ingenting, min prins.
Kand. Det är en skön tanke att ligga i jungfrusköt.
Oph. Hvad säger ni, min prins?
Hami. Ingenting.
Ojph. Ni är munter, min nådige herre.
Kaml. Hvem, jag?
Oph. Ja, ers höghet.
Kaml. Åh, jag är er en riktig putsmakare, jag. Hvad kan en menniska bättre göra än vara lustig? Ty ser ni bara, hur munter min mor ser ut, och det är knappt två timmar, sedan min far dog.
Ojph. Nej, det är redan två gånger två månader sedan, min prins.
Kand. Ar det så länge sedan? Nå då må fan gå svart-klädd längre; jag tar på mig min zobelpels. — 0 himlar! Död för två månader sedan och ännu icke glömd! Då kan man ju hoppas, att en stor mans minne kan öfverlefva honom ett halft år. Men, vid den heliga jungfrun, då måste han bygga kyrkor, ty annars tänker man lika litet på honom som på käpphästen, hvars grafskrift är:
“Ty ack! Ty ack!
Vår stackars käpphäst är ju glömd.”
(Trumpeter. Derjpå pantomim,>.
(En	konung och en drottning inträda med ömma åtbörder. Drottningen omfamnar honom och han henne. Kon knä-faller och tycks bedyra något. Kan upiplyfter henne och hvilar sitt hufrud mot henne. Kan lägger sig på en blomsterbänk och då hon märker honom hafva insomnat, går hon bort. Genast kommer en man in, ta-ger kronan af konungens hufvud, kysser den, dryper förg~ft i konungens öra och går ut. Drottningen kommer igen, märker, att konungen är död, och gör förtviftade åtbörder. G~ftblandaren kommer tillbaka med två eller tre stumma personer och tyckes deltaga i hen -nes sorg. Liket bäres ut. Giftblandaren friar till drottningen med skänker; hon synes i början visa motvilja, men emottager till slut hans kärlek,>.

Oph. Hvad betyder detta, min prins?
Kaml. Ah, det är bara litet smussel och kanaljeri; det betyder olycka.
Oph. Förmodligen föreställer detta stumma spel styckets innehåll?
(Prologen uppträder,>.
IIaml. Det skall vi få veta af den här karlen; skådespelare kunna icke hålla munnen; de sladdra om allting.
Oph. Skall han säga oss, hvad detta spelet betydde?
Kaml. Ja, eller något annat spel, som ni vill spela med honom. Skäms ni inte att ge er i spel med honom, så skäms han inte heller att säga, hvad det betyder.
Ojph. Ni är stygg, ni är stygg; jag vill se på pjesen. Prol. För oss och för vår tragedi Om nåd och gunst anrope vi, Så framt ert tålamod står bl.
Haml. Ar detta en prolog eller en devis på en ring?
Qph. Den var kort, min prins.
Kaml. Som qvinnans kärlek.

(En konung och en drottning uppträda,>.

Te at .-kung. Re’n tretti solhvarf Pha~bus kört i rund
Kring hafvets salta våg och jordens grund,
Och tretti dussin månar lånat sken
At veriden tretti dussin gånger re’n,
Se’n kärlek våra hjertan såg i brand
Och Hymen vid sitt altar hand i hand.
Te at .-drottn. Må sol och måne än i tretti ar
Sin bana gå, vår kärlek den består.
Men ve, din helsa börjat gå sin kos
Med munterheten och med kindens ros;
Hur bitter sorg det än din maka gör,
Söij icke sjelf, min dyre kung, derför.
Med rädslan qvinnans kärlek tvilling är,
Hon ängslar sig för den hon håller kär;
Om kärlek eller skräck det är, som våller,
Hon ej i någondera måtta håller.
I.	16

Du sett min kärlek utan minsta fläck,
Och som min kärlek är, så är min skräck.
Stor kärlek för ett intet rädas plär,
Är rädslan stor, stor kärleken ock är.
Teat.-kung. Snart, hulda maka, skall jag från dig vika,
För åldrens börda mina krafter svika.
Uti Guds sköna verid du stannar qvar
1 kärlek och i ära — hvad jag var
En	ann skall bli —Te at .-drottn. Håll upp med dessa ord!
En sådan falskhet ej hos mig blir spord.
Guds hämd mig drabbe, om jag tar en ann.
En	omgift enka drap sin första man. Kam l. Det der är malört.
Teat.-drottn. För andra gången gifta mig! 0 nej! Det vinningslystnad vore, kärlek ej.
För andra gången mördar den sin maka, Som vill ånyo brudsängs-fröjder smaka.
Teat -kung. Jag tror dii allvar har med dina ord,
Men, ack, hur ofta är ej, mened gjord!
All föresats är blott en minnets smf,
Till börden häftig, ser den snart sin graf.
Så sitter karten nog vid grenen qvar,
Men faller sjelfmant, då den mognat har.
Ej allt, som glimmar, akte man för guld,
Man gäldar sällan till sig sjeif sin skuld.
Den föresats i lidelse vi gjort,
När hettan svalnat, gäller icke stort.
1 glädje som i sorg ett häftigt mod
Förspiller sjelf sitt eget hjerteblod.
Der glädjen jublar högst, blir sorgen svår,
Och sorg för fröjden, fröjd för sorgen går.
Förgänglig veriden är, kvi undra då,
Att kärlek komma kun och åter gå?
Ty säg niig, hvem den andra leda tör,
Om lyckan eller kärleken det gör.
När stor man faller, gunstling flyr; den förr

	HAMLET. III, 2.	63

Som stafkarl gick, ser vänner för sin dörr.
Så följer kärlek ofta lyckans spår,
Nog får den vänner, som om mycket rår,
Men den som pröfvar trolös vän i nöd,
Han får en fiende på lif och död. —Så har vår vilja ingen ro och frid,
Den är medi ödet uti ständig strid.
Vår föresats ej lyckans stötar tål,
Ty tanken den är vår, ej tankens mål.
Tänk nu, du skall ej äkta någon ann,
Den tanken grafiäggs med din första man.
Teat.-drottn. Må jordens föda, himlens ljus mig sky
Och ljuflig ro så natt som dag mig fly!
Må all min fröjd gå i förtvifian opp,
Och fångens bröd och länkar bli mitt hopp!
Må alla qval, som bleka glädjens kinder,
För mina fröjder ställa grymt förhinder,
Må tid och evighet mig vålla nöd,
Om jag mig gifter, sedan du är död.
Kami. (Till OPHELLA). Om hon nu skulle bryta sina eder? Teat.-kung. Dn svurit dyrt. — 0, lemna mig en stund,
De matta sinnen vill i ljuflig blund
Jag kvila ut.
Teat.-drottn. Ljuft vagge sömnen dig,
Ej ofrid komme mellan dig och mig!	(Går,>.
Kami. Min fru, hvad tycker ni om pjesen?
Drottn. Den damen bedyrar för mycket, tycker jag.
Kand. Ah, hon skall nog hålla ord!
Kon. Har du hört innehållet? — Är deruti ingenting anstötligt?
Kand. Nej, nej, bara narri! De förgifta hvarann på narri, inte det minsta anstötligt.
Kon. Har heter pjesen?
Kawi. Råttfällan. — Jo, liknelsevis. Den föreställer ett mord i Wien. Gonzago heter hertigen, hans gemål Baptista. Ni skall straxt få se; det är knäfveln till stycke, den här pjesen. Men hvad gör det? Oss, ers majestät, oss, som
	16*	243

hafva rena samveten, oss angår det icke. Låt sadeibrutna kampar skubba sig, våra ryggar äro hela. —(LUCIANus komme~).
Det der är en viss Lucianus, konungens brorson.
Ojph. Ni är så god som en chorus, min prins.
Hami. Jag skulle kunna vara tolk mellan er och er käraste, bara jag finge se smådockorna hoppa.
Oph. Ni är spetsig, min prins, ni är spetsig.
Ilami. Att få mig slö skulle kosta er vackra suckar.
Oph. Ju bättre dess värre!
Kami. Det är så ni vill ha karlarna. — Begynn, mördare! — Låt bli dina förbannade grimaser och begynn! —Gå på: “Den hesa korpen skriar efter hämd.”
Luc. Svart tanke, färdig hand och skarpa gifter,
Och ensam med mig sjelf och mordbedrifter?
Du dödsdryck, bryggd af midnatts ettersafter,
Som trefaldt lånt af helvetsdaggen krafter,
Gå, gjut din trollska must i detta öra
Att helsokraft och lif med ens förgöra.
(Kan dryper gift i den 8ofvandes öra,>.
Kami. Han förgiftar honom i trädgården för att komma åt hans rike. Hans namn är Gonzago. Historien är allmänt bekant och författad på ganska god Italienska. Nu skall ni strax få se, huru mördaren vinner Gonzagos enkas hjerta.
Qph. Kungen stiger npp.
Kami. Hvad? Förskräckt af en falsk brandsignal?
Drottn. Hur mår ni, min gemål?
Pol. Sluta pjesen!
Kon. Gif mig ljus! — Härifrån!
Pol. Ljus! ljus! ljus!
(Alla gå utom HAMLET och HonATIo).

Kaml. Der sårad hjort har gråt~ och nöd, Der står en ann på språng,
Den enes död den andres bröd,
Så är all veridens gång. —Om allt hvad jag har öfrigt af lycka skulle gå

turken, skulle icke detta tal, Horatio, en skog af fjädrar hatten och provins-rosor i skorna kunna förskaffa mig en plats vid en teatertrupp?
Kor. En haif lott i inkomsterna.
Kand. Nej, en hel skulle jag ha.
Det vet da väl, o Damon kär,
1 detta rikes sköt
En Zeus blef död, nu herrskar här
Ett riktigt, riktigt — spektakel.
Kor. Ni skulle hafva rimmat.
Kand. 0, min Horatio, jag håller tusen pund på andens ord. — Märkte du?
Kor. Mycket väl, min prins.
Hand. Då det taltes om förgiftningen. —Ilor. Jag gaf noga akt på honom.
Kom l. Ah, ha! — Musik! Flöjter hit! Om kungen ej är nöjd med detta stycke, Så är det kanske icke i hans tycke.
(RosENKRANz och GYLDENSTERN komma,>. Musik! musik!
(i’yld. Min bästa prins, tillåt mig säga er ett ord.
Kaml. Herre, en hel historia.
Gyld. Konungen, min prins —Haml. Ja, hur är det med honom, herre?
Gyld. Har stängt in sig i sina rum och mår mycket illa.
Haml. Af starka drycker?
Gyld. Nej, min prins, af galla.
Haml. Ni vore mycket rikare på visdom, om ni bure detta bud till läkaren, ty mina purgermedel kunde måhända sätta hans galla ändå värre i gång.
Gyld. Min gode prins, bringa edra ord i någon sorts ordning och rusa icke så vildt från ämnet.
Kaml. Jag är tam~ herre, tala ut!
Gyld. Drottningen er mor är i den största hjertängslan och har skickat mig till er.
Kami. Ni är välkommen.
Gyld. Nej, min gode prins, denna er artighet är icke af
245

rätta sorten. Om ni behagar ge mig ett klokt svar, så vill jag framföra drottningens befallning, hvarom icke, så förlåt, att jag afiägsnar mig och anser mitt uppdrag för uträttadt.
Ilami. Herre, jag kan ej.
Gyld. Hvad, min prins?
Kaml. Ge er ett klokt svar. Mitt förstånd är sjukt; men ett svar, så godt jag kan åstadkomma, står till er tjenst, eller rättare, som ni säger, till min mors. Derföre utan omsvep till saken. Min mor, säger ni —Ros. Hon säger så här: ert uppförande har slagit henne
med förvåning och bestörtuing.
Haml. 0 kvilken underbar son, som så kan förvåna en mor! Men följer det ingen slutsats i hämma på denna en moders förvåning? Låt höra!
Ros. Hon vill tala med er i sitt kabinett, innan ni går till sängs.
Kaml. Vi skola lyda, vore hon också tio gånger vår mor. — Har ni annars något att säga?
Ros. Min prins, ni hyste fordom vänskap för mig.
Kaml. Och hyser ännu, vid dessa dyrkar och tjufklor.
Ros. Gode prins, hvad är orsaken till er sjukdom? Ni stänger verkligen sjeif igen dörren om er frihet, om ni för-borgar edra bekymmer för en vän.
Iland. Herre, jag saknar befordran.
Ros. Huru är det möjligt? Kungen sjeif har ju ut-nämnt er till sin efterträdare i Danmark?
Kand. Det är godt och väl, det; men “medan gräset gror” — ordspråket är något mustigt. (Rkådespelare komma med flöjter,>. Ha, flöjterna! Tag hit en sådan. (Till GYLDEKSTERN). Ett ord i förtroende: kvarför går ni så der ikring mig och vädrar, alldeles som om ni ville jaga mig m en snara?
Gyld. Gode prins, om mitt nit är för djerft, så är min vänskap för ohöflig.
Kaml. Det der begriper jag icke riktigt. — Vill ni spela på denna flöjt?
Gyld. Min prins, jag kan icke.

Kaml. Var så god.
Gyld. Tro mig, jag kan icke.
Kaml. Jag besvär er.
Gyld. Jag känner icke ett enda grepp, min prins.
Kand. Det är lika lätt som att ljuga. Styr dessa lufthålen med tumme och fingrar, gif instrumentet andedrägt med er mun, och det skall tala den mest vältaliga musik. Ser ni, här äro klaffarne.
Gyld. Men jag förstår mig icke på att tvinga dem till någon slags harmoni; jag har icke konsten inne.
Kaml. Nå, ser ni nu, hvilket ömkligt kräk ni vill göra af mig. Ni ville spela på mig, ni ville synas känna mina klaffar, ni ville rycka hjertat ur min hemlighet, ni ville ut-grunda mig från den lägsta noten till den högsta på min skala — och det är så mycken musik, så herrlig röst
denna lilla pipa, och likväl kan ni icke få den att tala. Guds död! Menar ni, att det är lättare att spela på mig än på en pipa? Kalla mig hvad instrument ni vill, förstämma mig kan ni väl, men spela på mig kan ni icke. (POLONilIS kommer,>. Guds fred, herre!
Pol. Min prins, drottningen vill tala med er och det genast.
Kaml. Ser ni det der molnet der borta? Det har nästan skapnad af en kamel.
Pol. Ja, min sann, det är riktigt likt en kamel.
Kaml. Mig tyckes det är likt en vessla.
Pol. Ja, rygg har det som en vessla.
Kaml. Eller som en hvalfisk.
Pol. Ackurat som en hvalfisk.
Kaml. Nå, då vill jag komma till min mor på ögonblicket. — De kunna nära nog göra mig spritt galen. —Jag kommer på ögonblicket.
Pol. Det skall jag säga henne.	(POLONHJS gåu).
Kaml. På ögonblicket är lätt sagdt. — Lemnen mig, mina vänner!
(RosENICaANz, GTLDENsTERN, HonArlo och de andre gå,>. Nu är den tid på natten, då det spökar.

Då kyrkgård gäspar och då helvetet
Sin pestluft andas öfver veriden ut.
Varm blod jag kunde dricka nu och göra
Hvad bitter dag med bäfvan skulle se.
Men tyst! Nu till min mor. 0, du mitt hjerta,
Förgiöm ej din natur, slhpp aldrig in
En Neros själ i denna fasta barm.
Grym vill jag vara, icke onaturlig,
Jag endast talar, icke brukar dolkar;
Så skola själ och tunga skrymta båda.
Hur bittert tal än från min tunga går,
Du själ, — besegla det du icke får.	(Går,>.

TREDJE SCENEN.
Ett rum i slottet.

(Konungen, ROSENKRAKZ och Gx’LnEvsmRv komma,>.

Kon. Jag tål ej honom, säker är jag ej.
Om fritt han rasa får. Er gören redo,
Er fullmakt vill jag genast färda ut,
Och han skall resa af med er till England.
Vårt höga kall tillåter ej, att vi
Utsätta oss för mycket för hans vanvett,
Som hvarje stund och timma hotar oss.
Gyld. Vi äro snart i ordning. From och helig Er omsorg är att dessa många, många, Som lif och kraft af majestätet hafva, Behållas må i frid och mäkerhet.
Ros. Förpligtadt är ju hvarje enskildt lif
Att till det yttersta af alla krafter
Sig värja mot förderf, men ännu mer
Den ande, på hvars väl och ve beror
Så mångas lif, ty med en konung dör
Ej ensamt han. En vattuhvirfvel lik,
Hvad nära är han drager ned i djupet.
Han liknar ett ofantligt hjul, befästadt
På högsta toppen af ett skyhögt berg,

(Båda gå,>.

Och i hvars jette-ekrar tusen småting
Man fogat in. Om hjulet störtar ned,
Så får det minsta tillbehör och bihang
Det helas gräseliga splittring lida.
En kungssuck går ej ensam, i dess spår
Ett ullmänt nödrop öfver landet går.
Kon. Nu rusten er, jag ber, till hastig resa, Ty jag vill lägga ljettrar på den fara,
Som nu på allt för fria fötter går.
Ros. och Gyld. Vi skola skynda oss.

(POLoNWs kommer,>.
Pol. Nu går han in uti sin moders rum.
Jag bakom en tapet vill ställa mig
Och höra alltihop. Var säker på
Att hon skall dugtigt lexa honom upp.
Men, som ni sagt, — och riktigt var det sagdt —En tredje man bör lyss till deras samtal
Ty lätt naturen gör en moder partisk.
Farväl min konung, förr’n ni går till sängs,
Jag säger till hos er och talar om
Hvad jag förnummit.
	Kon.	Tack, min gode herre.

Min synd är svår, den stinker himmelshögt
Och bär af all förbannelse den äldsta,
Ett brodermord! — 0, bedja kan jag ej,
Om lusten ock så skarp som vilja vore.
Min håg är stark, men starkare mitt brott,
Och lik en man till tvefaldt värf förpligtad
Jag står och tvekar, hvar jag skall begynna,
Och glömmer båda. Hvad? Om denna hand
Var en gång till så tjock af broderblod,
Fins ej i ljufva himlar fyllest regn
Att tvätta den så hvit som snö igen?
Hvad tjenar nåden till, om ej att skyla
Förbrytarns anlete? Och hvad är bönen,
(POLoNIUS går,>.

Om ej den dubbla kraft från fall att värna
 Och bringa efter syndafall försoning? —Jag vill se upp. Mitt brott det är förbi,
Men, ack, hvad böner passa väl för mig?
Förlåt mitt stygga mord? — Det duger ej,
Då än af samma mord jag njuter frukten,
Min krona och min drottning och mitt välde.
Kan den få nåd, som härdar fram i synd?
1 denna snöda verid en brottsling kan
Med gyldne hand rättvisan skuffa undan
Och öfverbjuda rätt och lag med mammon.
Så går icke till deruppe! Nej,
Der duger intet knep, der ligger gerning
Uti sin egen dager, och från hjessan
Till fotabjellet få vi sjelfva stånda
1 våra synder mot oss sjelfve vittnen. —Hvad återstår? Försök, hvad ångren kan. —Hvad kan den dock, då ej man ångra kan?
O	svåra nöd! 0 hjerta svart som döden!
O	fångna själ, som stretar att bli fri,
Men snärjs dess mer! Hjelp, englar, grip er an!
Ned, styfva knän! — Du hjerta utaf stål,
Blif mjukt som senorna på nyfödt barn!
Annu kan allt bli godt igen.
(‘Aflägsnar sig och knäfaller,>.
(HAMLET kommer,>.
Hand. Nu passar det sig just, nu beder han,
Nu vill jag göra’t. — Och så blir han salig.
Ar jag väl hämnad då? — Tyst, låt mig tänka:
En skurk har mördat fader min, och jag,
Min faders ende son, den skurken sänder
Till himmelen? —-
Nej, det är tack och lön och icke hämd.
Han tog min fader mätt af njutningar
Uti hans synders vidt utslagna majblom
Och hur hans räkning står det vete Gud,

Men, efter allt hvad menskotanke anar,
Så står det illa till: är det nu hämd
Att rycka syndarn bort i bot och bättring,
Då han som bäst på färden är beredd?
Nej!
Tillbaka, svärd, och passa bättre hugg!
När han är drucken, sofver eller rasar,
När han i blodskams läger tumlar sig,
När spel och svordomar och slikt förqväfva
All tanke på hans salighet, — hugg till,
Så hämma mot himmelen kun vänder,
Och själen blir så svart och så fördömd
Som sjelfva helvetet, dit resan går!
Nu till min mor. — Jag denna gång dig spar,
Men blott förlänger dina kmanka dar.	(Går,>. (Konungen stiger upp och konnner fram,>.
Kon. Upp flyga orden, tanken stilla står, Ord utan tanke aldrig himlen når. (Går,>.

FJERDE SCENEN.
Drottningens rum.

(Drottningen och PoLoNHJs komma,>.
Pol. Han kommer straxt, tag skarpt itu med honom.
Säg honom, att hans galna upptåg äro
För grofva till att tålas, och att ni
Har stått liksom en skärm emellan honom
Och mycken hetta. Här jag står i tysthet.
Jag ber er, skona honom ej.
	Drottn.	Var lugn
Och lita ni på mig. Han kommer, göm er.
(POLONIUS gommer sig,>.
	(HAMLET kommer,>.
Kami. Nå, moder, hvad står på?
Drottn. Hamlet, du djupt din fader förolämpat.

Kami. Moder, ni djupt min fader förolämpat.
Drottn. Hvad nu? — Du svarar med en dårlig tunga.
Kami. Nå nå, ni frågar med en brottslig tunga.
Drottn. Hvad, Hamlet?
	Kami.	Nå, hvad står det på igen?
Drottn. Du glömmer, hvem jag är.
	Kami.	Vid korset, nej!
Ni drottning är, er makes broders hustru, Och — gifve Gud, att så det icke vore —Ni är min mor!
Drottn. Godt! Andra skola taga rätt på dig.
Kami. Kom, kom, sitt ned; ni viker ej ur stället, Förrän jag hållit fram för er en spegel,
1 kvilken ni kan se ert innersta.
Drottn. Hvad vill du? Vill väl icke mörda mig? Hjeip! Hjeip!
Pol. (Bakom tapeten,>. Kom hit med hjelp?
	Kaml.	Hvad nu? En råtta?
Den dör! — jag håller en dukat! — den dör!
(Drager värjan. Stöter sin värja genom tapeten,>.
Pol. (Bakom tapeten,>. 0, jag är mördad!
	(‘Faller och dör,>.
Drottn. Ve mig! Hvad har du gjort?
	Kami.	Det vet jag ej.
Månn’ det är kungen?
(Lyfter upp tapeten och drager fram PoLoNmus). Drottn. 0 hvilket öfveriladt, blodigt dåd!
Kami. Ett blodigt dåd och nära nog så styggt, Som det en kung att mörda, goda moder,
Och sedan gifta om sig med hans broder.
J9rottn. Som det en kung att mörda?
Kand. Ja väl, så föllo mina ord, min fru.
(Till PoLoTmus).
Du usla, efterhängsna narr, farväl!
Jag tog dig för din förman. Håll till godo, Dn ser, att t~esk kun stundom vara farligt. —

Vrid icke edra händer. Tyst, sitt ned,
Jag skall ert hjerta vrida, ja, det skall jag,
Om det är gjordt af genomträngligt ämne,
Och ej en långlig och förbannad vana
Har stålsatt det mot hvarje mensklig känsla.
Drottn. Hvad har jag gjort, att dina läppar våga Så högljudt mot mig storma?
	Haml.	Jo, ett dåd,
Som sätter fläck på oskuids fina rodnad
Och kallar dygden skrymtare och bryter
Ifrån en himmelsk kärleks skära panna
Dess oskuldsros och ympar bölder dit,
Ett dåd, som gör all äkta tro så falsk
Som spelarns eder, och som rifver själen
Ur kroppen på det heliga förbundet
Och gör den ljufva religionens röst
Till lutter ordkram. Himlens anlet rodnar,
Och hela denna jordens fasta krets,
Med dystert anlet som till domedag,
Ar tankesjuk utaf den gerningen.
Drottn. 0 ve mig! kvilken gerning ryter så Och dundrar thordönslikt i skuldregistret?
Kaml. Se här på denna målning och på denna
En härmad liknelse af tvenne bröder.
Se, hvad behag på denna panna throna,
Apollos lockar, Zeus Chronions hufvud,
En blick som Mars att hota och befalla,
En ställning lätt och smidig som en Hermes,
Nyss stigen ned på berg af himlen kysst,
Ett sammandrag, en form, der en och hvar
4f gudarna sin stämpel tryckt att gifva
At veriden sin förskrifning på en man:
Och denne var er make. — Se nu hit,
Se, denne är er make, lik ett brandax,
Förpestande sin broder. Har ni ögon?
Ni betade på detta himlaberg
Och har i detta träsk er gifvit ned

För att er vältra der! Ha, har ni ögon?
Nej, kärlek är det ej; vid edra år
Har blodets hetta svalnat, och det bidar
Uppå förståndet tamt. Men hvad förstånd
Kan gå från denne och till denne? — Sinnen
Det har ni, annars kunde ni ej lefva,
Men, tro umig, rörda äro da af ming.
Ej vanvett ens här kunde taga miste
Och sinnen icke dåras så af yrsel,
Att de ej hölle qvar en smula sans
Att göra skillnad här. — Hvad för en djefvul
Har narrat er att springa blindbock så?
Syn utan känsel, känsel utan syn
Och öra utan hand och öga, lukt
Af alla sina syskon öfvergifven,
Ja, blott ett riktigt sinnes sjuka rest
Ej kunde dröna sa. —Hvar är din rodnad, blygsel? Vilda helvet,
Om så du kokar i matronors ben,
Må eldfängd ungdoms kyskhet bli som vax
Och smälta ned uti sin egen eld.
Men säg ej “skäms !“, när glödhet brunst vill läskas,
Ty isen sjeif ju brinner lika häftigt,
Och viljan har förnuft till kopplare.
Drottn. 0 Hamlet, tala icke mer! —- Du vänder Mitt öga in i djupet af min själ, Der ser jag fläckar, svarta, stygga fläckar, Som ej gå ur.
Kand. Nå än att lefva då
Uti ett eckligt lägers dunst och stank
Och rasa, smekas, kyssas, pläga älskog
1 sådan — fy!
.Drottn. 0, tala icke mer!
Som dolkar dina ord mitt öra stinga,
Håll, Hamlet, håll!
	Kaml.	En mördare, en slaf,
Ej tjugondelen utaf tiondelen

Utaf er förra man; en narr, en kortkung,
Som land och rike snattade i mjugg
Och stal ifrån en hylla dyra kronan
Och stoppade i fickan.
	Drottn.	Hamlet, håll!
	(Vålnaden kommer,>.
Kaml. En kung af trasor och af lumpor — —
O skylen mig med edra starka vingar,
J himlens härar! — Säg, kvad vill du mig,
Du	vördnadsvärda skepnad! Drottn. Ack, han är tokig!
Kand. Säg, kommer du din tröge son att banna,
Som tid och ifver spillt och så försummat
Att föra ut ditt fruktansvärda värf?
0, tala!
Våln. Förgiöm det ej! Jag kommer denna gång
Blott för att hvässa upp ditt slön uppsåt.
Men se, förfäran sitter på din moder,
Statt henne bl i hennes själavånda,
Inbillning verkar starkast i de svaga:
Tilltala henne Hamlet.
Kaml. Hur står det till, min fru?
Drottn.
Hur står det till med dig?
Du spänner ögat ut åt toma rymden
Och håller samtal med en kropplös luft,
Utur ditt öga kikar själen vildt,
Och likt yrvakna krigsmän vid ett larmrop
Upprusa dina hår utur sin bädd,
Som lefde de, och resa sig på ända. —Stänk kyligt tålamod, min käre son,
På glöden i din själ! Hvad ser du på? Kaml. På honom! honom! — Se, hur
Hans blick och öde kun ju röra stenar.
0, se ej så på mig, du smälter ju
Min hårda bragd med dessa sorgens blickar.
Ack, kära Hamlet,
blek han stirrar.

Min handling muister all sin färg, jag gjuter, Der blod jag borde gjuta, tårar blott.
Drottn. Hvem är det, som du talar detta med?
Kaml. Ser ni då intet der?
Drottn. Nej, intet alls, men allt, som fns, jag ser.
Kaml. Och hör ej heller något?
Drottn.	Blott oss sjelfva.
Hand. Se der, se der! Se, hur han stjäl sig bort! Min fader, som han gick och stod i lifvet!
Se, hur han går just nu igenom dörren!
(Vålnaden försvinner,>.
Drottn. Det är ett foster af din sjuka hjerna. Att skapa spöken utan kött och blod
Ar galenskapen snäll uti.
Kand. Galenskapen!
Min puls går lika bra i takt som er
Och musicerar sundt. Det är ~j vanvett
Hvad jag har sagt. Sätt mig på prof, jag vill
Upprepa ord för ord mitt tal, det låter
Vansinnet vackert bli. För Guds skull, moder,
Lägg ej det samvetsplåster på er själ,
Att ej er synd, men blott mitt vanvett talar!
Det drager blott en hinna öfver såret,
1 det förruttnelsen derunder smyger
Sitt gift i löndom. Bikta er för himlen!
Hvad skett är ångra, synda icke mer
Och lägg ej gödsel ruudt om själens ogräs,
Att det må frodas. 0 förlåt min dygd!
1 denna feta, andelösa tid
Får sjelfva dygden tigga nåd af lasten
Och kröka rygg och krypa, för att töms
At henne göra godt. —
	Drottn.	Min Hamlet, ack,
Du har mitt hjerta klufvit midt itu.
Kaml. 0 kasta då den sämre delen bort Och lef dess renare med andra halfvan.
God natt! — Men dela ej min farbrors säng;

Tag an en dygd, ifall ni den ej har.
Vidundret v an a, som förhärdar själen
1 djeflars drägt, en engel är likväl,
Enär åt öfningen i godt och vackert
Den likaledes ger ett klädesplagg,
Som sitter väl. — Betvinga er i natt,
Och det skall göra återhållsamheten
Allt lättare och lättare till slut,
Ty vanan kan naturens stämpel ändra,
Den tuktar djefvuln eller drifver ut’en
Med underkraft. — Annu en gång god natt!
Och när ni trängtar till välsignelse,
Så vill af er välsignelse.jag tigga.
Det gör mig ondt om denne herrn, men himlen
Har så beslutat för att straffa mig
Igenom honom, honom genom mig
Och gjort mig till sitt redskap och sitt gissel.
Jag skaffar honom bort och svarar nog
För döden, som jag honom gaf. — God natt!
Af idel kärlek grym jag vara får;
Så börjas ondt, och värre återstår.
Men än ett ord, min mor!
	Drottn.	Hvad skall jag göra?
Kaml. Gör allt, blott icke det hvarom jag bad.
Låt nu den däste kungen locka er
Till sängs igen och pipa er på kinden
Och locka er med sina fräcka kyssar
Och sina satans fingrar kring er hals
Att sqvallra om, att ej jag är förryckt
1 verklighet, men endast af förställning.
Det vore väl, om han fick veta det,
Ty kvilken drottning, skön och kysk och klok,
Förteg så dyra saker för en padda,
En flädermus, ett as, hvem gjorde det?
Nej, tysthetslöfte och förnuft till trots,
Sätt buren upp på taket, öppna luckan,
Låt foglarne få flyga! Gör som apan,
I.	17

Som kröp i fällan på försök, och bryt Så nacken af er.
Drottn. Tro mig, — om orden äro andedrägt Och andedrägt är lif — jag har ej lif
Att andas ut hvad du har sagt till mig.
Kaml. Jag skall till England, vet ni icke det?
Drottn. Ack, jag har glömt det. Jo, det är beslutadt.
Kand. Man bref förseglat; mina skolkamrater,
Dem jemt och rätt jag tror som etterormar,
Bestyra värfvet, sopa vägen åt mig
Och ställa till kanaljeri. — Får gå.
Det är ett puts att få artilleristen
1 vädret skjutsad med sitt eget krut.
Hårdt skall det stå, om jag ej gräfver mig
En smula djupare än deras minor
Och spränger dem till månen. Det är visst,
Att det är skönt att möta list med list. —Med denna karlen får jag draga af;
Jag släpar kroppen in i nästa rum.
God natt! — Min mor, det här geheime-rådet
Ar nu så tyst, så allvarsam, min sann,
Men kunde sladdra förr som ingen ann.
Kom, herre, följ mig nu till ort och ställe.
God natt, min mor!
(De gå åt olika håll bort. HAMLET släpar POLONIUS Ut,>.

FJERDE AKTEN. FORSTA SCENEN.
Ett rum i slottet.

(‘Konungen, drottningen, ROSENKRANZ och GYLDENsTERN).
Kon. 1 dessa djupa suckar är en mening; Uttolka dessa tunga andedrag,
Jag måste dem förstå. Hvar är er son?
Drottn.	(Till RosENKRANz och GYLDENSTERE). Ett ögonblick man lemne oss allena. (Båda gå,>. 0, min gemål! Hvad såg jag ej i natt!

	HAMLET. IV, l.	79

Kon. Hvad, G~trud? Huru står det till med Hamlet? Drottn. Han rasar, såsom huf och stormar rasa,
När de om väldet kämpa. — Då han hörde,
Att något rörde sig bakom tapeten,
Drog kun sitt svärd och ropade: “en råtta,”
Och dödade uti sitt vilda vanvett
Den gode, gamle mannen.
	Kon.	Gr~Fmma gerning!
Så hade oss det gått, om der vi varit.
Hans frihet hotar en och kvar med fara,
Er sjeif så väl som mig och alla andra.
Men ack, hvem skall för detta mordet svara?
Det skylls på oss, som borde hafva hållit
1 trångt förvar och stängd från snenskors sällskap
Den unga dåren; men vi höllo honom
Så kär, att ej vi sågo hvad vi borde.
Liksom en man, som. döljer skamlig sjukdom,
Vi låtit honom hafva fritt sin gång
Och tära lifvets merg. — Hvar är han nu? Drottn. Han släpar bort den mördades lekamen;
Dock glänser än hans vanvett som ett guidkorn
Uti en malm af mindre ädel art:
Han gråter öfver hvad han har föröfvat. Kon. 0 Gertrud, kom!
Ej solen förr skall bergen röra vid,
Än han är bragt om bord, och detta brott
Med allt vårt majestät och fyndighet
Vi måste skyla öfver. — Gyldenstern!

(RosEvxnAvz och GYLDENSTERN komma,>.
God’ vänner, gå och skaffa hjeip af flera.
1 vanvett Hamlet dräpt Polonius
Och från sin moders rum bortsläpat honom.
Sök rätt på Hamlet, tala vackert, bringa
Den döda kroppen till kapellet. — Skynda!

(ROSENKRANz och GTLDENSTEnN gå,>.
Min goda Gertrud, kom, vi vilja kalla	-
  17*		259

De visaste bland våra vänner samman
Och yppa både hvad vi tänka göra
Och hvad tyvärr är gjordt. Så skall förtalet,
Som hviner öfver veridens diameter
Så skarpt som kulan susande mot pricken,
Ej träffa med sitt giftbestrukna skott
Vårt namn, men endast skära toma luften.
Kom, Gertrud! — Af bekymmer utan tal
Min själ är sliten och af bittra qval.	(Båda gå,>.

ANDRA SCENEN.
Ett annat rum i slottet.

(HA~sLEv kommer,>.
Kand. — 1 godt förvar —Ros. och Gyld. (Bakom scenen,>. Hamlet! Prins Hamlet!
IIaml. Men tyst — hvad buller? Hvem ropar der på Hamlet? Ha, der komma de.
(RoSENKRANZ och GYLwnnSTERN komma,>. Ros. Min prins, hvad har ni gjort med liket?
	Kand.		Gömt det
1 mullen, som dess anförvandt ju är.
Ros. Säg, hvar det fns, att vi må taga det Och bära’t till kapellet.
	Kaml.	Tro ej det.
Ros. Tro, hvad?
Kand. Att jag kun förtiga er hemlighet, men icke min egen. Dessutom, när en svamp frågar, hvad skall då en konungason svara?
Ros. Anser ni mig för en svamp, min prins?
Kaml. Ja, herre. En svamp, som suger opp konungens miner, gunstbevisningar och befallningar. Men sådana trotjenare göra kungen den bästa tjensten till slut. Han håller dem, liksom apan håller sin föda, i en vrå af sin käft, tuggar först och sväljer sedan. Då han behöfver hvad ni sugit i er, så bara kramar han er — och ni, svamp, är genast torr igen.

Ros. Jag förstår er ej, min prins.
Karnl. Det fägnar mig. Ett klyftigt tal sofver i dårens öra.
Ros. Min prins, ni måste säga mig, hvar liket är, och följa med oss till konungen.
Kaml. Liket är hos konungen, men konungen är icke hos liket. Kungen är ett ting —Gyld. Ett ting, min prins?
Koml. Af ingenting. För mig till honom. — “Kurra, kurra gömma, kurra, kurra gömma.” (‘Älla gå,>.

TREDJE SCENEN.
Ett annat rum i slottet.

(‘Konungen kommer med svit,>.
Kon. Jag skickat några ut att söka honom
Och taga rätt på liket. Ack, hur farligt
Att låta denna menniska gå lös!
Dock få vi ej tillämpa lagens stränghet,
Han älskad är utaf den vilda mängden,
Som dömer blott med ögat, ej med tanken
Och lägger endast syndarns straff på vågskål,
Men ej hans brott. — Att ställa allt till rätta
Vi vilja ge den färg åt Hamlets resa,
Som vore långt för detta den beslutad.
Förtvifiad sjukdom med förtvifladt medel
Man måste bota, om det finnes bot.

(RosEKKRAKz kommer,>.
Hvad nu? Hvad har det händt?
Ros. Vi kunna icke locka ut ur honom, Hvar han har liket gömt.
	Kon.	Hvar är han sjeif?
Ros. Han står härutanföre med bevakning Och väntar på ers majestäts befallning.
Kon. För honom hit.
Ros. Hör, Gyldenstern, ledsaga prinsen in.

(HAMLET och GYLDEKSTERN komma,>.
Kon. Nå, Hamlet, kvar är Polonius?
Kaml. Vid qvällsvarden.
Kon. Vid qvällsvarden? hvar?
Kaml. Ej der kun äter, utan der han ätes. En viss kongress utaf politiska maskar håller just nu på med honom. De der maskarna lefva just som riktiga kejsare. Vi göda alla andra kreatur för att göda oss sjelfva, men oss sjelfva göda vi för maskarna. En fet kung och en mager tiggare äro blott olika anrättningar, två rätter, men på samma bord, det är slutet på visan.
Kon. Ack! ack!
Kaml. Man kun meta med den masken, som frätit en kung, och äta den fisken, som förtärt den masken.
Kon. Hvad menar du med det?
Kaml. Intet annat än att visa, att en kung kan gå i procession genom en tiggares tarmar.
Kon. Hvar är Polonius?
Kaml. 1 himmelen; skicka dit och låt se efter. Om icke ert sändebud finner honom der, så sök honom sjeif på det andra stället. Men, tro mig, om ni icke finner honom, innan denna månad gått till ända, så skall ni vadra opp honom, då ni går uppföre trappan till galleriet.
Kon. (Till några af sviten,>. Gå, sök honom der.
Kaml. Nej, han väntar tills ni kommer.
(Några af sviten gå,>.
Kon. Ditt brott och vådan för ditt eget lif,
Det lika ömt vi skydda, som vi grämas
För kvad du brutit, fordra, att du genast
Beger dig härifrån. Gör dig i ordning,
Ett fartyg färdigt är och vinden gunstig,
Ditt följe väntar, allt på fötter står
Till England.
	Hand.	England?
	Kon.		Ja, till England.
	Koml.			Godt.
Kon. Så är det, om mitt sinnelag du kände.

Hand. Jag ser en Cherub, som ser det. — Nåväl, till England. — Farväl, dyra moder!
Kon. Din hulde fader, Hamlet?
Kand. Min moder. — Fader och moder äro man och hustru, man och hustru äro ett kött, — alltså, farväl min mor. — Nu till England. (HAMLET går,>.
Kon. Följ honom, locka honom straxt ombord, Dröj icke, innan qvällen skall han hädan. Fort! Allt besegladt är och satt i ordning, Som detta värfvet rör, jag ber er, skynda.
(RoSExnnAxz och GYLDENsTEnN gå,>.
Och England, om min vänskap dn värderar, —Som fyllest dig vår öfvermakt kan lära,
Då ännu blodigt färska sår du bär
Af danska svärd och fritt oss hyllning gifver -—Du får med köld ej möta herrskarbudet,
Som genom detta bref besvärjer dig
Att döda Hamlet genast. —- Gör det, England!
Ty liksom lungsot i mitt blod han rasar.
Du måste bota mig; förr’n det är gjordt,
Hvad helst må hända, får jag icke ro.	(Går,>.

FJERDE SCENEN.
En slätt i Danmark.

(FonTrEnnAs och krigsfolk under marsch,>. Fort. Kapten!
Gå, helsa Danmarks konung ifrån mig
Och säg, att med hans urlof Fortiubras
Fritt genomtåg igenom Danmark äskar
1 kraft af löfte. — Hvar vi träffas, vet ni.
Om kungen vill oss något, skola vi
Pligtskyldigast inställa oss hos honom.
Låt honom veta det.
	Kapt.	Skall ske, min prins.
Fort. Ryck långsamt fram.
(FonTwnnAs och krigsfolket gå,>.

(HAMLET, RosEHCnANZ, GTLDENsTERN med flera komma,>.
	Kaml.	Hvems truppar äro dessa?
Kapt. Från Norrige, herre.
	Kaml.	Och hvart gäller färden?
Kapt. Emot en del af Pohien.
	Kaml.	Hvem är höfding?
Ka t. Den gamle Norriges brorson, Fortinbras.
Kaml. Säg, gäller tåget hela Pohlen eller En gränsort blott?
Kapt. Att säga sanning utan tillägg, herre,
Så gå vi nu att kämpa om en jordiapp,
Som icke annat gagn än namnet har.
Ej fem dukater vill jag ge om året
För sådan fläck, och högre ränta ger den
Visst ej åt oss ej heller åt Polacken,
Om den blef pantad bort.
	Kand.	Då bryr sig visst
Polacken icke om att den försvara.
Kapt. Jo, den är re’n med garnison försedd. Kaml. Tvåtusen män, sjutusende dukater
Förslå ej till ett krig om detta halnistrå.
Det här det är en böld af frid och välstånd,
Som fräter innantill, men visar ej
Utvärtes dödsorsaken. — Tack, min herre.
Kapt. Gud vare med er!	(Kaptenen går,>.
	Ros.	Kommer ni, min prins?
iflaml. Jag kommer straxt, gå ni förut ett stycke.
(ROsENKRANz och de öfriga gå,>.
Så allt, som sker, anklagar mig och sporrar
Min tröga hämd. — Hvad är en menniska,
Om hennes högsta ändamål och goda
Är mat och sömn? — Ett kreatur, ej mer.
Ack, han som gaf oss tankens klara blick
1 hvad som skett och än skall ske, han gaf oss
Ej detta ljusa himmelska förnuft
För att onyttjadt ruttna bort i oss.
Det må nu vara djurisk slöhet eller

En feg betänksamhet, som grufvar sig
För sakens utgång, — hyllket grufvande
Ar sammansatt af trenne delar feghet
Och en del klokhet blott — jag vet dock ej,
Hvi ännu här jag lefver för att säga:
“Se, detta har jag ogjordt,” när likväl
Jag orsak, vilja, kraft och medel har
Att göra’t. — Föredömen fattas ej
Så stora som den hela vida jorden;
Se blott på denna harsmakt stor och väldig,
Som föres af en späd och spenslig prins,
Hvars ande, drifven utaf ärans guddom,
Gör spott och spe af osedd framtids nornor
Och sätter dödligt lif och blod på spel
Mot allt hvad öde, död och faror våga,
Och detta för ett äggskal! — Stor är den,
Som icke rör sig utan stort det gäller,
Men vet att storsint kämpa om ett halmstrå,
När äran kallar. — 0, hvi står då jag,
Som har en mördad far, en skändad mor, —Uppmaningar af blodsband och förnuft,
Och drömmer här? Och ser, o blygd, en krigshär
Af tjugotusen man mot dödens käftar
Så stilla gå, som ginge de till sängs,
Och detta blott för ärelystnads griller?
De gå att fäkta för en däck, der ej
De hafva rum för armarna i striden,
Der ej en gång är plats att gräfva grafvar
För alla dem, som stupa uti slaget!
Min själ, från detta nu tag högre färd,
Var blodig, eller är du intet värd!	(Går,>.

FEMTE SCENEN.
(Helsingör. Ett rum i slottet).

(‘Drottningen och HORATIO komma,>.
Drott. — Jag vill ej tala med Ophelia.

Kor. Hon envis är och rörd till sina sinnen, 1 sanning. ömkansvärdt!
	Drottn.	Hvad vill hon då?
Hor. Hon talar mycket om sin far, hon säger, Att verlden full af falskhet är, och suckar Och slår sig för sitt bröst och sparkar halmstrån. Hon talar halfva meningar och dunkla,
m ingenting betyda, men som locka
Ahöraren att söka sammanflicka
De brustna lemmarna af hennes tal
Och para dem med sina egna tankar.
En nick, en min, en åtbörd blott af henne
Ger aning om att något tänks derunder,
Man vet ej hvad, men anar dock det värsta. Drottn. Då är det bäst att tala henne till,
Hon kan ge fart åt ondt i onda sinnen.
Låt henne komma in..	(HoRATIo gå~).
Min själ är sjuk, och så är syndens vana,
1 hvarje småsak plär den ofärd ana,
Af fruktan att bli spilld den sjeif sig spiller
Och går så blindt i sina egna giller.

(HonArm kommer med OPuELrA~.
Oph. Hvar är hennes skönhetsrika majestät af Danmark?
Drottn. Hur står det till, Ophelia?
Oph. (Sjunger,>. Hur känner jag din hjertans kär Igen bland mången ann?
Han snäckhatt och sandaler bär
Och pilgrimsstaf i hand.
Drottn. Ack, ljufva flicka, hvarför denna visa?
Oph. Säger ni det? Nej, jag ber er, hör. (‘Sjunger,>.
Ack, död han är, stoits jungfru min,
Död är han, död och kall.
En torfva nu hans kudde är,
En sten hans fotapahl.
Åh, hå!
Drottn. Men, min Ophelia!

Oph. Jag ber er, hör.	(Sjunger,>.
Hans svepning hvit som fjellens snö —(Konungen kommer,>.
Drottn. Ack, min gemål, se här!
Oph. (Sjunger,>. Var prydd med blomster rara, Som nu i graf hos honom dö
1 regn af tårar klara.
Kon. Hur mår ni, min fröken?
Oph. Hätt bra; Gud löne er! — De säga ugglan var en bagares dotter. Herre Gud, nog vet man, kvad man är, men icke hvad man kan bli! Gud ske lof för mat och dryck! — — —Kon. Hon grubblar på sin far.
Oph. Låt oss inte tala om den saken. Men om man skulle fråga er, hvad det betyder, så säg ni så här:
	(Sjunger,>.
Guds fred, det är sanct Valentins dag,
Thy stånde vi upp i tide,
En jungfru vid ditt fönster jag står,
Ditt väna vif att blifva!
Och ungersven drog kläder på
Och gläntade på dörr,
In flickan gick, men gick ej ut
Så god en mö som förr. —Kon. Ophelia lilla!
Oph. Svära på’t vill jag inte, men slut skall det san
nerligen ha.	(Sjunger,>.
Vid sanct Cathrina och vår fru,
Det är ju synd och skam!
Och ve den gosse, som är falsk
Och får sin vilja fram.
Hon sad’: förrän du kränkte mig,
Du lofvade mig din tro.
Han svarar:
Jag skulle nog ha äktat dig,
Men du är så lätt på fot.
Kon. Hur länge har hon varit så?

Oph. Ah, det skall nog bli bra, bara vi ha tålamod. Men jag kun inte annat än gråta, då jag tänker på att de skulle lägga honom i den kalla jorden. Det skall jag tala om för min bror, och dermed får jag tacka er för edra goda råd. — Hvar är min vagn? — Kör fram! God natt, mina damer! God natt, sköna damer! God natt, god natt!
(Går,>.
Kon. Följ henne efter, akta henne noga!
(HORATIO går,>.
0, detta är den djupa sorgens gift,
Allt vålladt utaf hennes faders död.
O	Gertrud, Gertrud, märk! Ej sorger komma,
Liksom spioner, en och en i sender,
Men i sqvadron. Först hennes fader mördad;
Så gick er son sin kos, sjeif våldsam orsak
Till rättvis landsflykt. Folket, vigladt upp,
Går mumlande med ond och osund tanke
Om vår Polonil död. Jag gjdrde oklokt,
Som lät begrafva honom så i smyg.
Och se’n Ophelia, den arma, söndrad
Ifrån sig sjeif och från ett klart förstånd,
Förutan hvilket menskan är ett djur.
Och sist och värst af allt, Laertes kommen
1 hemlighet från Frankrike tillbaka~
Han går och grubblar, höljer sig i moln.
Ej felas de, som tassla i hans öra
Om fadrens död ett pestförgiftadt tal,
Hvarvid i brist af skäl man tar sig för
Att oförsynt anklaga min person
Från öra och till öra. Ack, min Gertrud!
Allt detta, som ett skott från en knrtesch
På mången fläck, nmångdubbel död mig gifver.
(Buller bakom scenen,>.
Drottn. Hvad buller? Ack!
	Kon.	(En adelsman kommer,>.
Hvar är min Schweizervakt?
Förvara dörrarna. — Hvad är på färde?

Ad. Min konung, rädda er! En ocean,
Som öfver sina stängsel klättrat har,
Ej slukar slätterna med värre fart,
An främst i spetsen för en upprorshop
Laertes öfvermannar vakten. — Prins
Han nämns af pöbeln. Likasom om veriden
Först skulle till att skapas nu i dag,
Och häfd och forntid, dessa starka stöd
För allt som sker och sägs, förgätna vore,
De ropa: “kungaval! — Laertes kung!”
Och hattar, mössor och handklappningar
Med hurraropen ‘flyga högt i sky.
“Laertes skall bli kung! Laertes kung !“ —Drottn. Hur öfverljudt på villospår de
Ni går på bakslag, falska danska hundar!
(Buller
skälla!

bakom scenen,>.
Kon. Man spränger dörrarna.
(LAERTES kommer in beväpnad. Danskar följa honom in
genom dörren,>.
Lae. Hvar ha vi den der kungen? — Stanna der!
Dansk. Nej, alla in!
	Lae.	Jag ber, gör mig till viljes.
Dansk. Godt, som ni vill.	(De gå ut,>.
Lae. Jag tackar er. Håll dörren. — Kunga-niding, Gif mig min far igen!
	Drottn.	Var lugn, Laertes.
Lae. Den droppa blod i mig, som nu är lugn, Bastard mig kallar, kallar far min hanrej Och bränner namnet sköka in i pannan, Min rena, kyska, goda moders panna.
Kon. Hvi stormar du som en gigant, Laertes?
Låt honom vara, Gertrud, frukta icke,
En konung står i sådant gudahägn,
Att knappt förrädarn vågar peka till,
An mindre slå. — Laertes, tala, säg,
Hvi är du så förtörnad? — Stilla, Gertrud,
Låt honom vara! — Tala, unge man!

Lae. Hvar min fader?
	Kon.	Död.
	Drottn.		Ej kungen har —
Kon. Låt honom fråga allt hvad honom lyster.
Lac. Hur blef han död? — Jag låter mig ej huttla.
Må svarta djeflar tro och pligt anamma!
Åt helvete med samvete och nåd!
Fördömelsen jag trotsar, den och den
Må ryka af med tid och evighet!
Mig drabbe hvad som helst, jag vill ha hämd,
Hämd för min far, så det förslår.
	Kon.	Hvad hindrar?
Lae. Min vilja, annars icke hela veriden. Hushålla vill jag så med mina medel,
Att långt jag går med litet.
	Kon.	Hör, Laertes,
Om du vill komma till en säker kunskap
Om hur din far liar dött, så stig mig först,
Om öfver samma kam din hämd vill skära
Så vän som ovän och dem sopa bort.
Lae. Nej, hans ovänner blott.
	Kon.		Vill du dem känna?
Lae. Hans vänner flyge mig i öppna famnen! Jag vill som pelikanen mata dem
Med eget hjerteblod.
	Kon.	Nu talar du
Som lydig son och äkta adelsman.
Att till din faders död jag ej är skyldig,
Men sörjer på det ömmaste deröfver,
Det skall för dig så klart och ljusligt blifva,
Som himlens dager för ditt öga är.
Dansk. (Bakom scenen,>. Låt henne komma in!
Lae. Hvad nu? — Hvad buller der?
(OPHELIA kommer, fantastiskt smyckad med halm och blommor,>.
Brinn upp, min hjerna! — Sjufaldt salta tårar, Bortfräten ur mitt öga synens kraft!

Vid Gud! ditt vanvett med en vigt skall gäldas,
Som drager vågens tunga ned till jorden.
Du majros! dyra flicka! ljufva syster!
Ophelia! — 0 himmel, är det möjligt,
Att vettet hos en ungmö vara kan
Så skröpligt som en gammal gubbes lif?
Fin som ett doft är kärlekens natur,
Den låter af sin varelse det bästa
Förflyga för att nå den älskade.
Oph. (Sjunger,>. Barhufvad bars han på en bår; Bing, bång, bing, bång.
Och i hans graf föll mången tår.
Farväl, min dufva!
Lae. Om du vid fullt förstånd till hämd mig kallat, Det hade ej mig gripit så.
Oph. Ni skall sjunga: “ner och ner och ner med honom, ner!” — Ack, det omqvädet låter så bra! Det är den otrogna gårdsfogden, som stal sin husbondes dotter.
Lae. Detta intet säger mer än mycket.
Oph. Se, här har du rosmarin, den stärker minnet; jag ber dig aldrakärasten min, kom mig ihåg! Och der äro tankerosor, de äro för tanken.
Lae. En lärdom i vansinne: tanke parad med minne!
Oph. Der är smickersöta åt er och kuttergräs. Der är ångerört åt er och litet åt mig också; vi kan kalla den nådeört att hafva om söndagarna. Ni, min fru, måste bära er bukett annorlunda än jag. — Här är en blomma, som heter “akta dig flicka.” Jag ville ge er några violer, men de vissnade alla, då min far dog. — De säga, han fick en
salig hädanfärd.	(Sjunger,>.
Ty Robin han är min lust och fröjd.
Lae. Sorg, grämelse, ja sjelfva helvetet Ikläder hon de ljufvaste behag.
Oph. (Sjunger,>. Och kommer han ej igen?
Och kommer han ej igen?
Nej, nej, han har sett sitt sista,
Gå lägg dig i svartan kista,

Han kommer ej mer igen. Hans skägg var så hvitt som snö, Som linet så mjukt hans hår,
Nu är kun ryckt från vår sida,
Vi	sörja ej mer och qvida. Gud gifve hans själ sin nåd.
Och alla trogna själar! Det önskar jag till Gud! — Gud
vare med er!	(OPHELIA går,>.
Lae. Ack, ser ni detta? 0 min Gud!
	Kon.	Laertes,
Med dig och med din sorg jag rådslå vill,
Det får du icke neka mig. — Försök,
Låt samla dina bästa vänner kring dig,
De skola dömma mellan dig och mig.
Om sjelf om genom andra jag befinnes
Till något skyldig, vill jag gifva dig
Mitt rike, krona, lif och egendom;
Men om jag icke skyldig är, så haf
En smula tålamod och var tillfreds;
Jag vill uti förening med din själ
På hämd arbeta.
	Lae.	Det må bli dervid.
Hans dödssätt, hans begrafning uti tysthet —Ej svärd, ej sköldemärke på hans graf,
Ej adlig ståt, ej formlig procession —Allt skriar högt från himlen ned till jorden
Att jag ej saken släppa bör.
	Kon.	Rätt så!
Och genom skyldig hals skall bilan gå. —-Jag ber er, följ mig.

SJETTE SCENEN.
Ett annat rum i slottet.
(HoRATIo och en tjenare komma,>.
Kor. Hvem är det, som vill tala med mig?
(Alla gå,>.

	Tjen.	Sjömän;
De säga, att de hafva bref till er.
Kor. Släpp in dem då.
	(§Jjenaren går,>.
Från kvilken del af veriden
Kan jag väl heisning få, om ej från Hamlet?

(Sjömän komma,>.
1 Sjöm. Gud signe er, herre!
Hor. Gud signe dig också.
1 Sjöm. Det gör han nog, om så är hans behag. —Här är ett bref till er, min herre. Det kommer ifrån sändebudet, som skulle till England, om ni annars är den Horatio man visat mig till.
Kor. (Läser,>. “Horatio, då du genomläst detta, så skaffa dessa karlar tillträde till kungen, de hafva bref till honom. Innan vi hunnit bli två dagar gamla på sjön, gjorde en starkt bevärad kapare jagt på oss. Då vi funno, att vårt fartyg var en dålig seglare, antogo vi en nödtvungen tapperhet. Under handgemänget äntrade jag kaparen; på ögonblicket gjorde ~ian sig klar från vårt fartyg, och jag ensam blef fången. De hafva behandlat mig som barmhertiga tjufvar, men de visste nog, hvad de gjorde; jag var dem ett godt kap. Laga, att kungen får de bref jag skickat honom, och skynda dig sedan till mig med en hastighet, som flydde du för döden. Jag har ord att tala i ditt öra, som skola göra dig stum, och likväl äro de mycket för lätta emot innehållets kaliber. Dessa beskedliga karlar skola föra dig till mig. — Rosenkranz och Gyldenstern hålla kursen till England; om dem har jag mycket att förtälja dig. — Farväl. — Han, som du vet vara din”
“Hamlet.”
Kom, jag vill bana väg för dessa bref, Och med dess större hast på det att ni
Må föra mig till honom, som dem skrifvit.
(De gå,>.

SJUNDE SCENEN.
Ett annat rum i slottet.

(Konungen och LAERTES komma,>.
Kon. Nu må du väl frikänna mig för skuld
Och gömma mig som vän uti ditt hjerta,
Då du förnummit har med öppna öron,
Att han, som mördade din ädle fader,
Mig efter lifvet stod.
	Lae.	Ja, det är klart.
Men säg mig, hvi ni ej beifrat liar
Så grofva brott, som gå å lif och blod,
Då eder säkerhet och makt och visdom,
Ja, allt i veriden manade dertill?
Kon. Af tvenne skäl förnämligast, dem du
Måhända finner allt för matta vara;
För mig de äro starka nog. Hans mor
Kan icke lefva utan Hamlets blickar
Och hvad mig sjelf beträffar, är jag ju —Det vare sig af svaghet eller dygd —Med lif och själ så sammanväxt med henne,.
Att liksom stjernan ur sin han ej viker,
Så trifs ej heller jag förutan henne.
Det andra skälet, hvarföre jag ej
Har velat draga saken inför rätta,
Ar det att menigheten dyrkar honom.
Den doppar Hamlets fel uti sin gunst,
Som, källan lik som träd till sten förvandlar,
Hans styggelser förbyter till behag.
Mot sådan stormvind slöjdad allt för lätt
Min pil till bågen hade återvändt,
Men icke kommit fram, dit jag den riktat. Lae. Och så har jag en ädel far förlorat
Och sett en syster drifven till förtviflan,
En syster som, om nu hon prisas får,
Från toppen af sin samtid icke såg
1 dygd sin like. — Dock, min hämd skall komma.

Kon. Sof du i ro för det. Tro ej, att jag
Ar gjord utaf ett så eländigt ämne,
Att faran får för roskull nappa mig
Uti mitt skägg. Du snart skall höra mer.
Jag höll din fader kär, kärt är mitt lif;
Af detta allt kan	du väl se och finna —(lEn budbärare kommer,>.
Hvad nu, hvad nytt?
	Budb.	Två bref ifrån prins Hamlet,
Det ena till ers majestät, det andra
Till drottningen.
	Kon.	Från Hamlet, säger du?
Men hvem har burit brefven hit?
	Budb.	Matroser,
Så är det sagdt, sjelf har jag icke sett dem.
Jag brefven fick af Claudio, och han
Af dem, som buro hit dem.
Kon. Laertes, du skall höra dem. — Gå ut!
~‘Budbäraren går,>.
(Läser,>. “Stormäktigste konung! Ni skall veta, att jag blifvit satt naken i land på er kust. 1 morgon skall jag bedja om tillstånd att se edra kungliga ögon, och då skall jag med eder gunst och nåde förtälja orsaken till min hastiga och högst sällsamma återkomst.”
“Hamlet.”
Besynnerligt! — Månn’ alla kommit åter? Hvad? Eller är det endast svek och konster?
Lae. Ar stilen er bekant?
Kon. Ja, den är Hamlets. -— “Naken,” säger han, —Och här i ett postskriptum: “helt allena” —Hvad månde det betyda?
Lae. Det är mig obegripligt. Dock, han komme! Den tanken värmer upp mitt sjuka hjerta, Att jag får säga honom midt i synen:
Se, detta har du gjort!
	Kon.	Om så det är —

Men livarför skulle det väl vara så? Och hvarför annorlunda? — Hör, Laertes, Får jag dig råda?
	Lae.	Ja, ers majestät,
Blott ni ej råder så att frid blir af.
Ko>?. Jo, frid för dlg. — Om nu han kommer hem
Förargad åt sin resa och ej vill
Åstad igen, så skall jag honom reta
Till en bedrift nyss mognad i min tanke,
ilvarvid han icke annat kan än falla.
Ej om hans död förtalet skall få nys,
Ej ens hans mor skall ana något svek,
Men kalla allt en slump.
	Lae.	Jag lyder er
Så mycket heldre, om ni så kan foga,
Att jag ett verktyg blir.
	Kon.	Så har jag tänkt.
När du var utomlands, det taltes mycket,
Så Hamlet hörde det, om din förmåga
Uti en ädel idrott. Sammanlagda
Ej alla dina färdigheter väckte
Hans afund så som denna enda konst;
Jag	sätter den ej främst bland dina gåfvor. Lae. Och livilken idrott skulle det väl vara? Kon. En bandros blott på liflig ungdoms mössa~
Men dock nödvändig. Lätt och ledig dragt
Ej kläder mindre ynglingen, som bär den,
An zobelpelsen ger åt stadgad ålder
En värdig prydlighet och helsovärina. —För tvenne månar sedan var det här
En ädling kommen ifrån Normandie.
Jag sjeif har Fransmän sett och stridt mot dem;
De rida väl, men denne riddersmannen
En trollkarl vax. 1 sadeln var han fastgrodd
Och tumlade sin häst så underbart,
Som en centaur med springarn införlifvad.
All min förväntan öfvergick han vida,

Jag hann ej tänka mig ett språng, en sats, Förr’n han den utfört till min stora häpnad.
Lae. Han var från Normandie?
	Kon.	Från Normandie.
Lae. Lamord, så sant jag lefver!
	Kon.	 Just densamme.
Lac. Jag känner honom. Han en pryduad är Och en juvel bland alla sina landsmän.
Kon. Han öfver dig sig utlät
Och gaf dig sådant herrligt vittnesbörd
Om kraft och öfning i att föra vapen
Och framför allt floretten,- att han utbröt:
Det vore just en fröjd att se, om någon
Sig kunde gifva uti färd med dig.
Han svor att både kraft, parad och öga
Hans landsmän sveko, då du gaf en stöt,
Och detta hans beröm förgiftade
Med sådan bitter afund Hamlets sinne,
Att han ej önskade, ej bad om annat,
Än att du måtte komma snart igen
Och mäta dig med honom. -— Häraf följer —Lee. Ja, häraf följer, säger ni, men hvad? Kon. Laertes, var din hulde far dig kär?
Hvad, eller är du blott en målad sorg,
Ett anlet utan hjerta?
	Lae.	Hvilken fråga!
Kon. Jag säger ej, att du din far ej älskat,
Men kärlek är ett tidens barn, och tiden,
Det har erfarenhet mig fyllest lärt,
Kan dämpa samma kärleks brand och flamma.
1 sjelfva kärleks låga bor en veke,
Som hindrar ljuset till att brinna klart,
Och ingenting har städse samma kraft,
Ty kraften, vorden allt för blodfull, dör
Af eget öfvermått. Men det man vill,
Det skall man göra straxt, ty viljan ändras
Och har så många uppskof och förhinder,

S~im tungor, händer, skickelser det fns,
Och då blir detta skall en fåfäng suck,
Som lisar, men förtär den sjuka lungan.
Men nu till sjelfva roten af det onda.
Nör Hamlet kommit hem, hvad vill du göra
För att i handling mera än i ord
Bevisa, att du är din faders son?
Lae. Jag vill i sjelfva kyrkan mörda honom. Kon. Ja sannerligen!
Ej ens i kyrkan mördarn bör gå fri,
Och hämd bör gränslös vara. Dock, Laertes,
Om du vill detta göra, håll dig hemma.
Vi säga Hamlet, att du kommit åter,
Och låta andra prisa högt din fäktkonst
Och sätta dubbel färg på det beröm
Lamord dig gaf. Så tubba vi er hop
Och hålla vad på edra hufvuden.
Han, sorglös, ädel, utan argan list
Skall ej floretterna så noga pröfva;
Så kan du lätt uti en hastig vändning
En uddhvass kunga taga och behändigt
Betala honom för din far.
	Lae.	Det gör jag;
Men först med smörjelse mitt svärd jag viger.
Jag af en charlatan har köpt en saft
Så dödlig, att — om blott en knif man doppar
1 samma vätska och ett blodsår ger —Ej någon malfva, huru dyr som helst
Och samlad hop af alla läkdomsörter,
Som månen skiner på, kan rädda lifvet
På den som blott blir rispad. Jag vill doppa
1 detta gift mitt stål; en liten skrånma
Ger honom döden.
	Kon.	Tål att tänka på
Och öfverväga både tid och medel, När bäst det passar sig. — Slår detta fel, Och skulle genom ett misslyckadt angrepp

Vår afsigt skinn fram, så vore bättre
Att ej försöka alls, och derför bör man
1 bakhåll hafva annat, som står bi,
Ifall det första klickar. — Låt mig se —Högtidligt vad vi satt på edra hufvu’u
Nu vet jag:
När under kampens hetta törst er griper —Ju häftigare striden är, dess bättre
Och han vill dricka, skall jag ha tillreds
En enkom bägare; låt honom läppja
På drycken blott, och han har nog, om än
Han undgått stöten af en giftig värja.
Hvad buller?
<‘Drottningen kommer).
Gertrud, säg, kvad är på färde?
Drottn. En sorg den andra trampar på dess hål; Er sköna syster druaknat har, Laertes.
Lae. Har drunknat! Hvar?
Drottu. Det står ett pilträd öfver bäcken lutadt
Och speglar sina gråa löf i vågen,
Der band hon sig fantastiska girlander
Af tusenskönor, nässlor och orkider,
Dem råa herdar gifva gröfre namn,
Men blyga jungfrur kalla: dödmäns fingrar.
Hon klef i trädet för att hänga kransar
På qvistarna, som svigtade mot strömmen,
Då brast en trolös gren, och sjeif hon föll
Med sina kransar ned i gråtögd våg.
En stund af sina vida kläder buren,
Hon öfver vågen som en häfsfru gled
Och sjöng på sina visor, som om ej
Hon anade sin ofärd eller som
Hon vore sjeif en infödd vattenande.
Det räckte icke länge; hennes kläder,
Af vattnet genomdruckna, drogo ned
Det arma barnet från melodisk sång
Till död i gyttjan.

	Lee.	Ack, hon har då drunkuat?
Drottn. Ja drunkuat, drunknat.
Lee. Jag vill ej öka vågen, som dig dränkt,
Med mina tårar, arma syster. Dock —Så är vår art — naturen tar sin rätt,
Jag blygs ej för min gråt; när dessa tårar
Ha strömmat ut, är jag ej qvinna längre. —Farväl, min kung. — Jag har ett tal af eld,
Som gerna ville slå i flammor ut,
Men denna dårskap dränker det.	(LAERTES går). Kon. Kom, låt oss gå. — Hur mycket har jag ej
Bemödat mig hans raseri att dämpa!
Nmm fruktar jag, att fart det får igen. —Kom, låt oss följa honom. (Båda gå).

~FEMTE AKTEN. FORSTA SCENEN.
En kyrkogård.

(Trå dödgräfcere komma med spader m. m.,).
1 Dödgr. Skall hon få christelig begrafning, hon som med berådt mod sökte sin salighet?
.2	Dödgr. Ja, säger jag, det skall hon; gräf du bara hennes graf och det straxt. Domaren har sutit i saken och tilldömt henne christelig begrafuing.
1 Dödgr. Det hänger aldrig rätt ihop, såframt hon icke dränkt sig i nödvärn?
2 Dödyr. Kort och godt, så har det blifvit beftmnnet.
1 Döclgr. Det måtte säkert vara se offendendo, det kan icke vara annorlunda. Ty hmmfvudpunkten är den: om jag dränker mig med berådt mod, så är det en handling, och all handling har tre momenter, nemligen handla, göra och fullborda; ergum dränkte hon sig med berådt mod.
.2	Dödgr. Nej hör bara, hedersman gräfvare!
1 Dödgr. Låt mig tala ut. — Här ligger vattnet: godt. Der står menniskan: godt. Om nu menniskan går till det der vattnet och dränker sig så — antingen hon vill eller

280

	HAMLET. V, l.	101

icke — går hon. Märk det! Men om vattnet kommer till henne och dränker henne, så dränker hon icke sig sjeif. Ergumn, den som icke är skyldig till sin egen död, den är ingen sjelfspilling.
2 Dödgr. Men är det lag på det?
1 Dödgr. Ja visst tusan är det det! mediko-legal besigtmng.
2 Dödgr. Vill du veta rena sanningen? Om hon icke hade varit en adeisdam, så hade hon aldrig fått christelig begrafuing.
1 Dödgr. Ja, der ha vi det! Det är ju riktigt synd och skam, att förnämt folk skall i den här veriden ha mer privilegium på att dränka och hänga sig än andra christna menniskor. Kom, min spade. Det fns ingen så gammal adel som trädgårdsmästare, dikare och dödgräfvare. De hålla Adams profession uppe.
2 Dödgr. Var han adelsman?
1 Dödgr. Han var den första, som förde grefvevapen.
2 Dödyr. Prata du!
1 Dödgr. Hvad, är du en hedning? Hur förstår du skriften? Skriften säger, att Adam gräfde diken. Hur kunde han gräfva utan gräfve-vapen? — Jag vill sätta en annan fråga på dig. Svarar du inte rätt, så bekänn, att da är —1 Dödgr. Låt höra!
1 Dödgr. Hvem är det, som bygger starkare än muraren, skeppsbyggaren och timmermannen?
2 Dödgr. Gaigmakaren, ty hans byggnad öfverlefver många tusende invånare.
1 Dödgr. Det var minsann inte så dumt sagdt. Galgen gör godt, den, men huru gör den godt? Den gör godt åt dem, som illa göra. Nu gör du illa uti att säga, att galgen är starkare byggd än kyrkan, ergum skulle galgen göra dig godt. Gissa på en gång till.
2 Dödgr. Hvem som bygger starkare än muraren, skeppsbyggaren och timmermannen?
1 Dödgr. Ja, säg mig det, så skall du få fri måndag.
2 Dödgr. Strunt, det kan jag nog.

1 Dödgr. Friskt då!
2 Dödgr. Nej tusan, jag kan icke.
(HAMLET och HonATlo komma på afstånd,).
1 Dödgr. Bråka inte din hjerna med den saken mer:
den dumma åsnan ökar inte skridten för stryk. Men när någon härnäst gör dig samma fråga, så svara: en dö dgräfva re; de hus han bygger vara till domedag. Gå da på krogen och hemta mig ett halfstop bränvin.
(Ändra Dödgräfvaren går).
(Kan gräfver och sjunger).
Som ung jag var så kär, så kär,
Det var en fast ljuflig ro.
Jag hade då intet så kärt besvär
Som det att älska, må tro.
Kand. Har då denna karlen ingen känsla af hvad han gör? Han gräfver grafvar och sjunger.
Kor. Vanan har gjort honom förtrolig med sin syssla.
Kaml. Ja, så är det. Den hand, som litet arbetar, har finaste skinnet.
1 Dödgr.	(Sjunger,). Men åldren stal sig på mig snart Och högg i mig sin klo
Och drog mig af till annat land,
Der blef en annan ro.

(‘Kastar en hufvudskalle upp ur grafven).
Ka,nl. Denna skalle hade också en gång en tunga och kunde qväda. Se, hur den lymmeln vräker den mot marken, likasom det vore Cains käftben, den förste mördarens. Denna skalle kan hafva tillhört en politikus, hvilken nu denna åsnan öfverlistar, en politikims som skulle hafva velat lura vår Herre sjeif, kan den icke det?
Kor. Väl möjligt.
Kaml. Eller en hofman, som kunde säga: “God morgon, huld prins! Hur står det till, nådigaste herre?” Den kan hafva tillhört hans nåd den och den, som prisade hans und den och dens häst i spekulation på att tigga den af Imonom, kan den icke det?

Kor. Jo, min prins.
Kaml. Alldeles, alldeles! Och nu är han fru von Matk hemfallen, är utan kull och får på käften af en dödgräfvares spade. — Här föregår en hygglig revolution, blott vi hade förmågan att se den. Har det icke kostat mera att föda och fostra dessa ben, än att man så der skall spela käglor med dem? Det värker i mina, då jag tänker derpå.
1 Dödgr.	(‘Sjunger,). En hacka och en spade blott Och lakanet till skrud,
En grop i mull, det är din lott,
Du menska, stoftets brud.
(Kastar ännu en hufvudskalle upp ur grafven,).
Kaml. Se, der är ännu en. Hvarför kunde icke denna skalle hafva tillhört en jurist? Hvar äro nu hans spetsfundigheter, hans chikaner, hans omständigheter, hans prejudikater och hans knep? Hvi lider han nu, att denna råa bengeln knackar honom i skallen med en smutsig skofvel, och tar icke stämning på honom för hugg och slag? Hm! —Denna karlen var måhända på sin tid en stor fastighetsköpare med sina inteckningar, sina hypoteker, sina köpebref, sina dubbla säkerheter, sin laga fasta. Ar detta slutet på köpet och fastan på fastigheterna, att han på köpet fått sin klipska skalle full med stoft? Vilja icke nu hans löftesmän, en för båda och båda för en, gå i borgen för större land-sträcka, än längden och bredden af ett par af hans kontrakter? Alla hans köpebref skulle knappast få rum i denna låda, och skall då godsegaren sjeif icke hafva större utrymme? Hvad?
Kor. Icke en hårsmån mera, min prins.
Kaml. Göres icke pergament af fårskinn?
Kor. Jo, min prins, och utaf kalfskinn också.
Ilaml. Får och kalfvar äro de, som söka sin säkerhet
sådant. Jag vill tala med denna karlen. — Hvems graf är detta, min gosse?
1 Dödgr. Min graf, herre.	(Sjunger,).
En grop i mull, det är din lott,
Du menska, stoftets brud.

Keml. Är den din, så ljuger du på egen botten.
1 Dödgr. Det är mer, än ni gör, herre, och derföre är den icke er. Hvad mig beträffar, så ljuger jag icke. Den är min.
JuJeml. Grafven är för de döda och icke för de lefvande, derföre ljuger du, då dn säger, att den är din.
1 Dödgr. Det var en lefvande lögn, herre; den vill tillbaka från mig till er.
Keml. At hvilken man gräfver du denna~grafven?
1 Dödgr. At ingen man, herre.
Kaml. At hvilken qvinna då?
1 Dödgr. At ingen qvinna heller.
Keml. Hvem skall då begrafvas i den?
1 Dödgr. En som var en qvinna, herre; men Gud fröjde själen, nu är hon död.
Keml. Hvilken inpiskad klippare! Vi måste tala med honom efter linealen, annars gör han utaf med oss med sitt ordrytteri. — Vid Gud! Horatio, jag har mnärkt, att verlden på de tre sista åren blifvit så spetsig, att bondens tå kommer så nära hofmnnnens häl, att den rifver upp hans kyl-sår. — Huru länge har du varit dödgräfvare?
1 Dödgr. Af alla dar i året kom jag till den sysslan den dagen, då vår förre kung Hamlet slog Fortinbras.
Keml. Huru länge sedan är det?’
1 Dödgr. Vet ni icke det? Hvar man kan säga er det. Det var samma dag, som den unge Hamlet blef född, han som nu är tokig och skickad till England.
Kaml. Ak kors! Hvarför blef han skickad till England? 1 Dödgr. Jo, för det han var tokig. Der skall han få
sitt	förstånd igen, och får han icke det, så stor sak i’et der. Kaml. Huru då?
1 Dödgr. Der skall det icke synas på honom, ty der äro alla lika tokiga som han.
Keml. Hur blef han tokig?
1 Dödgr. På ett högst besynnerligt vis, sägs det.
KemI. Besynnerligt? Hur då?
1 Dödgr. Jo just på det viset, att han förlorade sitt förstånd.

Kaml. På hvad grund?
1 Dödgr. Här, på dansk grund, vet jag. Jag har varit dödgräfvare här som man och gosse i trettio år,
Kand. Hur länge kan en menniska ligga i jorden, innan hon ruttnar?
1 Dödgr. Hå, om hon icke är rutten, innan Imon dör, som vi nu för tiden ha många liderliga as, som knappt hålla att lägga in, så kan hon stå emot en åtta eller nio år bortåt. En garfvare ligger sina nio år.
Kam?. Hvarföre han mer än andra?
1 Dödgr. Jo, herre, hans hud är så genombamkad af hans handtverk, att han håller vattnet ute en god tid; och den der vätan är en knäfla förstörare af de der lik-kanaljerna. Se, här är en skalle, som redan legat sina fulla tre och tjugo år i jorden.
Kam?. Hvems har den varit?
1 Dödgr. En sakramenskade lustig kurres. Hvems tror ni den har varit?
Kam?. Ja, det kan jag icke veta.
1 Dödgr. Knäfveln regera honom, så tokig han var den kanaljen! En gång hällde han en hel flaska rhenskt öfver hufvudet på m~mig. Den här skallen, herre, var Yoricks skalle, hofnarrens.
Kam?. Den här?
(Tar upp skallen).
1 Dödgr. Just den.
Kam?. Ack, stackars Yorick! — Jag kände honom, Horatio, en oändeligt lustig, utomordentligt humoristisk karl. Han har väl tusende gånger burit mig på sin rygg, och nu, kvilken fasa för min inbillning! Jag vämjes deråt. Här suto dessa läppar, som jag kysst oräkneliga gånger. Hvar äro nu dina stickord, dina krumsprång, dina visor, dina blixtrande infall, som satte hela bordsällskapet i gapskratt? Har du icke ett enda qvar till att göra dig lustig öfver huru fult du nu grinar? Alldeles haadfallen nu? Gå in
hennes nfids sängkammare och säg henne, att om Imon också sminkar sig tumstjockt, så får hon dock till slut denna fy285

siononii. Narra henne till at~t skratta med det. — Jag ber dig, Horatio, säg mig en sak.
Kor. Hvad då, min prins?
Kaml. Tror du, att Alexander såg ut på detta sätt jorden?
Ilor. Just så.
Hem?. Och luktade så? — Fy!
(Kastar bort skallen,).
Kor. Just så, min prins.
flaml. Till kvilka låga ändamål kunna vi icke blifva använda, Horatio! Kan icke inbillningen följa Alexanders ädla stoft till dess hon finner det som täppning i ett sprund?
Kor. Att betrakta saken så, vore att betrakta den allt för närgånget.
Kam?. Nej, sannerligen, icke det ringaste! Det vore endast att i all beskedlighet följa honom åt det håll, dit sannolikheten visar vägen. Så här ungefär! Alexander dog, Alexander blef begrafven, Alexander återvände till stoft, stoft är jord, af jord göra vi ler, och hvarföre kunde man ej med det ler, till hvilket han blifvit förvandlad, täppa ett ölfat? Den store Cinsar dog och blef till mull
Och täpper nu ett hål för dragets skull,
O att det stoft, som veridens rund förskräckt, Nu är en stoppning blott mot nordans flägt!
(‘Prester m. fl. komma i procession med OPEELIAS lik; LAxnTES och sörjande följa henne. Kon gen, drottningen, deras svit m. fl).
Men tyst! Der kommer kungen, drottningen
Och hela hofvet! Hvilken följa de
Med sådan stympad ståt? Det tycks beteckna,
Att med förtviflad hand den döde sjeif
Sitt lif förkortat. Utaf stånd han var.
Kom, låt oss dölja oss en stund och lyssna.
(Drager sig tillbaka med HORATIO).
Lee. Och hvilka fler ceremonier annars?
Kaml. Det der Laertes är, en ädel ungdom; Gif akt.

Lae. Och hvilka fler ceremonier annars? 1 Prest. Så vidt som lofligt hennes jordafärd
Vi gjort högtidlig. Hennes död var misstänkt,
Och hämmade ej kungsord lagens gång,
Så skulle hon i ovigd jord fått bida
På domedag. 1 fromma böners ställe,
Man skulle sten och grus på henne vräkt;
Nu har hon fått sin jungfrukrans på kistan,
Sin väg med blommor strödd samt själaringning
Och ärlig jordafärd. Lae. Men intet vidare?
	Prest.	Nej, intet mer!
Vanhelga skulle man jordfästningen, Om requiem man söng till ljuflig ro, Som egnas dem, som farit uti frid.
Lae. Lägg henmme ned i jorden!
Ur hennes skära, jungfruliga sköte,
Violer spire opp! Du ilskna prest,
För lammets thron min syster står, då du
1 tandagnisslan ligger.
Kam?. Hvad ser jag? Ha! Ophelia, den sköna! Drottn. (Strör blommor på kistan). Ljuft åt den ljufva!
0, farväl, farväl! Min Hamlets maka skulle du ha blifvit, Din brudsäng skulle jug dig hafva bäddat, Men ej din graf bestrött, du ljufva flicka.
Lae. 0 trefaldt ve må trefaldt tio gånger
På det fördömda hufvud drabba ned,
Hvars nidingsdåd din ljusa tanke grumlat.
Håll upp att kasta mull, tills än en gång
Jag henne hunnit trycka i min famn.

(Springer ned i grafven).
Nu kusten stoft på lefvande och död,
Tills grafven tomat upp sig till ett fjell,
Som högre är än gamla Pelion
Och blå Olymp umed hufvndet i skyn.

Kaml.	(Träder fram,). Såg, hvem är han, Imvars qval sig välta fram
1 slika kraftord? Hvem är han, Imvars sorg
Besvärjer stjernors här, så de stå still
Och lyssna bäfvande? Se, här är jag,
Hamlet af Danmark.	<‘Springer ned i grafven).
Lae.	Djeflar dig anamme!
(Brottas med honom).
Kam?. Du beder icke vackert.
Hör, bort med dina fingrar från min strupe!
Ty om jag ock ej vild och häftig är,
Så har jag dock en smula farligt i mig,
Som klokast är att sky för. Bort med handen!
Kon. Gå, slit dem från hvarandra.
	Drottn.	Hamlet! Hamlet!
Alla. J ädle herrar!
	Kor.	Dyre prins, var lugn!
(Några af seiten skilja dem åt; de stiga upp ur grafven,). Kam?. Om denna sak jag fäkta vill med honom,
Så länge jag kan röra ögonlocken.
Drottn.’ Om hvilken sak, min son?
  Kam?.	Jag älskade
Ophelia! Ej fyrtitusen bröder
Sin kärleks rikedom summera kunde
Så högt somn jag. — Hvad gör du väl för henne?
Kon. Han är ej klok, Laertes.
Drottn. För Guds skull haf fördrag med honom!
Kam?. Guds död! Hvad vill du göra? Visa mig!
Månn’ gråta, fasta, kämpa, slita dig
1 stycken? Vill du dricka ättika
Och äta krokodiler? Jag är med.
Säg, är du kommen hit att qvida här?
Att trotsa mig med dina språng i grafven?
Vill	du med henne lefvande bli jordad?
Det vill jag ock — Hvad pratar da om berg?
Låt vräka millioner tunnland jord
Tillsamnman öfver oss, tills nmarken sveder

Mot glödgad zon sin panna, så att Ossa En vårta blir! Ja, har du lust att skryta, Så skråflar jag så bra som nånsin du.
Drottn. Han är ju rubbad! Hvarje anfall räcker
En liten stund, men straxt han slokar ~~ingen
Så from och tålig som en dnfvohonn,
Sons klåcker under mjuka vingars dun
Guldgula ungar.
Kand.	Hör mig, bästa herre,
Hvad orsak har ni att mig så bemöta?
Jag alltid älskat er. Dock, det får vara;
Må sjelfva Hercules sitt bästa göra,
En katta spinner, hunden klår sitt öra.	(Går). Kon. Horatio, se åt, hvart han tar vägen.
(HORATIO går).
(Till LAEnTEs).

Laertes, låt vårt gårdagssamtal stärka
Ditt tålamod! Vi gripa verket an.
Min goda Gertrud, låt din son bevaka.
Ett monument, och detta lefvande,
Skall denna grafven ha. —En kvilotimmas ljmmfva ro är nära,
Låt allt till dess med tålamod oss bära.	(Alla gå).

ANDRA SCENEN.
En sal i slottet.

(HAMLET och HoRATIo komma).

Kam?. Men nog oni detta. Till det andra nu:
Du drager väl förloppet dig till minnes?
Koratio. Har skulle jag väl glömma det, min prins? Kam?. Uti mitt hjerta liksom stridde det,
Jag fick ej sofva; värre tycktes mig
Jag låg, än en rebell i fotbiack. — Raskt —Pris vare raskt beslut, ty djerfva tilltag
Slå ofta bättre ut än djupa~ planer,

I.	19

Och detta borde lära oss att inse, Att våra öden ledas af försynen, Hur groft vi än tillyxa dem —
	Kor.	Så är det.
Kam?. — Jag for ur kojen opp
1 kappan svept och famlade i mörkret
Att leta rätt på dem. Jag fann dem riktigt
Och stal paketet, smög mig åter sakta
1 kojen in. Af faran dristig vorden
Och trotts granulagenheten, bröt jag brefvet
Från konglig majestät. Hvad fann jag? Ha!
Ett kungligt nidingsstreck, en sträng befallning,
Med alla sorters skäl och grunder späckad,
Om Danmarks bästa och om Englands bästa —Samt, hu! så djefligt jag afmålad var, —Befallningen att genast efter sigt,
Man tid ej ens bestod att slipa yxan,.
Mitt hufvud skulle falla!
	Kor.	Är det möjligt?
Kam?. Se, här är brefvet, läs, då du får tid. Men vill da höra hvad jag sedan gjorde?
Kor. Ack ja, jag ber.
Kanml. Kringspunnen så från alla håll af skurkstreck
Och förr’n min hjerna hunnit till prologen,
Jag började mitt spel. Jag satte mig
Och tänkte ut en splitter ny befallning
och skref den sirligt rent. Som andra statsmän
Jag tyckte fordom, att det simpelt var
Att skrifva skönt, och gjorde ock mitt bästa
Att glömma konsten; nu den gjorde mig
En dugtig tjenst. Säg, vill du innehållet
Af brefvet veta.
	Kor.	Ja, min gode prins.
Kam?. Det var en trägen maning ifrån kungen:
“Så visst som England var vasall åt Danmark, Så visst som kärlek skulle blomstra upp Ett palmträd likt emellan begges riken,

Så visst som fred med krans af hveteax
Som bindetecken skulle dem förena,” —Och flera slika åsnelass “så visst” —Så skulle Englands konung utan skoning,
Så snart af skrifvelsen han undfått del
Och utan vidare omständigheter,
Ta hufvudet af dem, som brefvet förde,
Och det förutan bikt och sakrament. Kor. Men huru fick ni skrifvelsen förseglad? Kam?. Just detta var beredt utaf försynen.
Jag hade i min börs min fars signet
Med danska vapnet i. Jag vek ihop
Mitt bref till samma storlek med det andra,
Skref under och förseglade och bytte.
Bortbytingen gick fri. På andra dagen
Kom kaparen, och resten känner du.
Kor. Men Rosenkranz och Gyldenstern gå åt. Kam?. Hör, karl! de friade till detta värf.
De ligga icke på mitt samvete,
De gräfde grop och föllo sjelfva i.
Det farligt är för svagare naturer
Att mellan ilskna värjestötar gå,
När stora krafter fäkta.
	Kor.	Usle konung!
Kam?. Månntro ej turen nu till mig är kommen?
Min far han mördat, gjort min mor till sköka
Och vräkt mig undan hoppet om en krona,
Lagt sina krokar för mitt eget lif
Och det så lömskt. Ar det ej rätt och billigt
Att honom ge sin lön med denna arm?
Och är det inte rent utaf förbannadt
Att låta sådan kräfta fräta kring sig?
Kor. Från England får han väl ett budskap snart Om hvilken utgång ambassaden tagit.
Kam?. Rätt snart. Dock, mellantiden tillhör mig, Och menskans lif är räknadt i ett nu.
Det smärtar mig likväl, Horatio,
19*

Att jag emot Laertes mig förgått,
Ty jag i bilden af min egen sak
En afbild ser af hans. Jag ville gerna
Försona honom, men hans susärtas skryt
Dref upp min lidelse i himmelshöjd.
Hor. Men tyst, hvem kommer der?
(Osxicn kommer).
Gsr. Ers höghet är mycket välkommen tillbaka till Danmark!
Kami. Jag tackar ödmjukast. — Känner du den der vattenmyggan, Horatio?
Kor. Nej, min prins.
Kam?. Så mycket hederligare för dig; det är ingen dygd att känna honom. Han äger mycken jord och bördig jord. Bara ett nöt är herre öfver många nöt, så får hans krubba stå vid konungens taffel. Det är en kaja, ser du, men som sagdt är, han är herre till bastanta gödselhögar.
Osr. Nådige herre, om det fölle ers höghet lägligt, så hade jag något att säga er från hans majestät.
Kam?. Min herre, jag skall åhöra det med den spändaste uppmärksamhet. Nyttja er hatt, som sig vederbör:
den hör till hufvudet.
Osr. Jag tackar ers höghet, det är mycket varmt.
Kam?. Nej, tro mig, det är riktigt kallt, vinden är nordlig.
Osr. Det är temligen kallt, ja det är det verkligen.
Kand. Men jag tycker ändå, att det är riktigt qvaft och hett, eller också är mitt temperament —Osr. 1 högsta måtto, min prins! det är riktigt qvaft,
just som om — jag kun icke säga huru. — Min prins, hans majestät har befahlt mig att för er tillkännagifva, att han satt ett stort vad på ert hufvud. Saken är den —Kand. Var så god och kom ihåg —(HAMLET nödgar honom att sätta hatten på sig). Osr. Jag ber ödmjukast, jag nyttjar bara min kommoditet. — Laertes har nyligen kommit hit till hofvet. Tro mig, en fulländad kavaljer och utrustad med de utmärktaste
292

egenskaper, fin i lefnadsvett och ståtlig i sin hållning. Om man skall beskrifva honom riktigt fint, så är han en ledstjerna och en kompass för allt ridderskap, ty ni skall få se, att han är summa summarum af alla adeliga dygdcr.
Kam?. Han förlorar ingenting på att blifva beskrifven af er, ehuruväl jag vet, att om man stycke för stycke skulle göra bouppteckning öfver hans pund, så skulle sjelfva minnets aritmetik svindla. Det vore endast ett omoget försök, då det gäller en sådan snällseglare. Dock, — för att tala
det höga loftalets anda — jag anser honom vara en rikt begåfvad själ och hans invertes så dyrt och så sällsynt, att han — det är ju den riktiga frasen — endast ser sin like
spegeln. Att försöka att följa honom i spåren, vore endast att vara hans skugga, intet vidare.
Osr. Ers höghet talar högst ofelbart om honom.
Kam?. Till saken, herre. Hvad tjenar det till, att vi omtöckna den ädla herrn med vår råa andedrägt?
Osr. Hvad befalles?
Kor. Ar det er icke möjligt att fatta detta språk i annor mans mun? Det måtte ni väl kunna, min herre?
Kam?. Hvad är meningen med att ni talar om denna herrn?
Osr. Om Laertes?
Kor. Nu är hans kassa tom, han har spenderat bort alla sina gyldene ord.
Iliami. Ja, om Laertes.
Osr. Jag vet, ni är icke okunnig —Kam?. Det vore väl, om ni visste det, min herre. Dock,
rent ut sagdt, om ni också visste det, så skulle det icke rekommendera mig stort. Nå väl, min herre!
Osr. Ni är icke okunnig om Laertes’ ojemförliga skicklighet —Kam?. Jag dristar ej medgifva det, för att ej påstå
mig vara jemförlig med honom, ty för att riktigt känna en annan måste man först känna sig sjeif.
Osr. Jag menar i fäktkonst. Efter hvad man tillerkänner honom, skall han icke hafva sin like i denna sin idrott.
293

Kam?. Hvilket är hans vapen? Osr. Pallasch och värja.
Kam?. Det är två vapen det; nå väl?
Osr. Konungen har slagit vad med honom om sex hästar från Barbariet. Deremot har Laertes, om jag mins rätt, satt upp sex franska värjor och dolkar med tillbehör, såsom bälte, gehäng och så vidare. Tre utaf de der~ anspannen voro verkligen smakfulla, mycket passande till fästena, mycket nätta anspann och mycket elegant utfunderade.
Kam?. Hvad är det ni kallar anspann?
Koratio. J~g visste nog, att ni skulle behöfva kommentarier att uppbygga er med, innan ni gaf er till freds.
Osr. Med anspann menar jag gehängen.
Kam?. Ordet skulle hafva passat bättre till saken, ifall vi kunde bära kanoner vid sidan; till dess kan det ju få heta gehäng. Men vidare: sex hästar från Barbariet emot sex franska värjor med tillbehör och tre elegant utfunderade anspann, det är ett franskt vad emot ett danskt. —Hvarföre är detta “satt upp,” som ni kallar det?
Osr. Konungen har slagit vad om att Laertes icke
ett dussin stötar mellan er och honom skall öfverträffa er med tre. Laertes deremot har hållit på tolf emot nio, och det skulle kunna kofl~ma till omedelbart afgörande, så framt ers höghet täcktes åtaga sig svaromålet.
TEam?. Men om jag svarar nej?
Ger. Jag menar, så framt ers höghet i egen hög person täcktes inställa sig för att afgöra saken.
Kam?. Jag vill gå och spatsera här i salen; om det behagar hans majestät, så är det just nu min tid att heinta frisk luft. Skaffa hit floretter. Om den unga herrn har lust och kungen står vid sin föresats, så vill jag vinna åt honom, om jag kan; hvarom icke blir min hela vinst skammen och de flesta stötarna.
Ger. Skall jag svara Rå?
Kam?. Ja, så ungefär, min herre; broderierna kan ni göra efter egen smak.
Ger. Jag rekommenderar mig underdånigst.

Kam?. Jag ber ödmjukast. — (OSRICK går,). Han gör rätt uti att rekommendera sig sjelf den tjensten torde ingen ann göra honom.
Kor. Nu springer den . vipan sin väg med äggskalet på hufvudet.
Kam?. Han gjorde sin komplimeut för sin moders spenar, innan han diade dem. Så har han och många fler af samma kull, som vår eländiga tid är så förtjust i, endast lärt sig den så kallade goda tonen och en ytlig konversation, en sorts fräsande sammelsurium, som hjelper dem till vägs tvers igenom de aldraplattaste och aldraklyftigaste diskurser. Men försök bara att blåsa på dem, så skall du få se, att bubblorna spricka.
(lEn hofman kommer).
Kofm. Min prins, hans majestät helsade er genom unge Osrick, som hos honom anmält, att ni afvaktar hans majestäts ankomst här i salen. Han skickar mig för att fråga, om ni ännu är hågad att fäkta med Laertes, eller om ni vill ha uppskof.
Kam?. Jag star vid mina föresatser; de följa hans majestäts välbehag. Ar det honom lägligt, så är det mig Lägligt — nu eller framdeles, förutsatt, att jag är så flink och färdig som nu.
Kofm. Nu komma konungen, drottningen och alle-samman.
Kanm?. Godt!
Kofm. Drottningen önskar, att ni måtte säga Laertes ett vänligt ord, innan fäktningen börjas.
Kam?. En god lärdom.	(Jlofmannefl går).
Kor. Ni kommer att förlora detta vad, min prins.
Kam?. Det tror jag icke. Jag har varit i jemn öfning, allt sedan han reste till Frankrike; jag skall vinna det ojemna partiet. Men du kan icke tro, huru pinsamma känningar jag har ikring hjertat. Men det betyder ingenting.
Kor. Jo, min dyre prins.
Kam?. Åh, lappri! Men det är en sådan der ond aning, som kansk~ skulle kunna skrämma ett qvinfolk.
295

Kor. Anar ni något ondt, min prins, så lyd den aningen. Jag skall skicka återbud och säga, att ni ej har lust.
Kam?. Nej, nej! Vi trotsa skrocket. Det faller icke en sparf till marken utan försynens särskilda skickelse. Sker det nu, så sker det icke framdeles, sker det icke framdeles, så sker det nu, och sker det icke nu, så sker det väl en annan gång. Att vara beredd är hufvudsaken. Då ingen menniska vet, hvilken framtid hon undgår, hvarföre skulle det kosta på att gå bort i förtid? — Får gå!

(Konungen, drottningen, LAEnTEs, hofherrar, OsRIcK m. fl.
komma. Tjenare bära fram. floretter,).
Kon. Kom, Hamlet, kom, tag denna hand af mig! <~Konungen. lägger LÅERTEs’ hand i HÅMLETS).
Kam?. Förlåt mig, herre, jag har gjort er orätt,
Förlåt, så sant som ni en ädling är.
Här vet enhvar, och ni har kanske hört,
Hur jag är straffad med ett bittert svårmod.
Hvad jag har gjort,
Som sårat er som son, som bror, som ädling,
Var vanvett, jag förklarar det högtidligt.
Har Hamlet kränkt Laertes? Aldrig Hamlet;
Om Hamlet, söndrad från sig sjeif och ej
Sin yra mäktig, en Laertes kränker,
Så gör ej Hamlet det, det nekar Hamlet.
Hvem gör det då? Hans vanvett: är det så,
Så var ju Hamlet sjeif den kränkta parten,
Den stackars Hamlets vanvett är hans ovän.
Låt här i vittnens rund förklaringen,
Att jag ej kränkt med afsigt, fria mig
1 edra ädla tankar så till vida,
Att jag har skjutit af en pil i luften
Och sårat så min bror.
	Lee.	Naturens röst,
Som annars mest till hämd mig borde mana, Ar tillfredsställd, ej så min hederskänsla;
Den tager icke förr emot försoning,

Än gamla domare i hederssaker
Förklarat mig, att jag kan sluta fred
Med fläckfritt namn. Jag vill emellertid
Som vänskap taga mot er bjudna vänskap
Och icke kränka den.
	Kam?.	Då är jag nöjd
Och kämpar fritt och öppet broderkampen. —Tag hit floretterna!
	Lae.	Gif en åt mig.
Kam?. Så blankt som klingan speglar jag er konst. Den skall. en stjerna lik i mörka natten,
Skarpt sticka af mot min okunnighet. Lae. Min prins, ni gäckas.
	Kan??.	Nej, vid denna hand!
Kon. Osrick! floretterna! —- Min frände Hamlet, Ni känner vadet?
	Kam?.	Ja, ers majestät;
Ni åt den svagare förtrott er lycka.
Kon. Det tror jag ~j, jag har ju sett er båda; Visst har han öfvat opp sig, men han ger Sin motpart försprång.
	Lae.	Denna är för tung,
Tag hit en annan.
	Kan??.	Denna passar mig.
De ä’ väl lika långa båda två?
(De bereda sig till fäktningen,).
Gsr. Ja, gode prins.
	Kon.	Sätt dessa bägare
På bordet der. Om Hamlet stöter träff
Den första eller andra gången, ja
Om tredje gången han på stöten svarar,
Så ge salut från alla vallarna.
För Hamlets välgång dricker kungen då
Och lägger ned i bägaren en perla
Mer dyr, än den fem konungar i rad
1 Danmarks krona burit. Gif mig bägarn
Och låt så pukan säga till trumpeten,

Trumpeten till styckjunkaren derute,
Kanonerna till himlarna och himlen
Till jorden: “kungen dricker Hamlets skål.”
Begynnen nu! — Gen akt, J domare!
	Ram?. Se så, min herre!
	Lae.	Välan, min prins.	<De fäkta).
	Kand. En stöt.
	Lae.	Nej!
	Kam?. Dömen, god’ herrar.
	Osr.	Träff, påtaglig träff!
	Lae.	Nå väl, ännu en gång!
	Kon.		Håll! gif mig vin.
Se, denna perla tillhör dig, min frände;
Nu dricker jag din skål. — Gif honom bägarn. (Trumpeter och kanonskott bakom scenen).
Kam?. Ännu ett utfall till, sätt undan vinet.
	(De fakta).
Se så, ännu en träff; hvad tycks om den? Lae. Det snuddade, det medger jag.
	Kon.	Vår son
Blir segrare.
Drottn. Han fet och andtäppt är.
Här, Hamlet, tag min näsduk, torka pannan. Nu dricker drottningen din skål, min Hamlet.
Kand. Min nådigaste moder —Kon. Drick ej, Gertrud!
Drottn. Ah jo, min kung, — jag ber, ursäkta mig!
Kon. (Äfsides). Det var förgiftet! — Nu är det för sent.
Ifaml. Jag vågar icke dricka än; — på stund.
Drottn. Kom, låt mig torka svetten af din panna.
Lae. Min kung, nu skall jag träffa honom.
	Kon.	Knappast!
Lae. (Äfsides). Dock är det nästan mot mitt samvete.
Kaml. För tredje gången nu! Ni leker bara, Jag finner det, fall ut af alla krafter,
Jag fruktar, att ni drifver gäck med mig. Lac. Ni säger det? Nå väl!