Osr. Å ingendera sidan någon träff. Lae. Håll åt er nu!
(LAERTES sårar HAMLET; i hettan byta de floretter, HAMLET särar LAERTEs).
	Kon.	De äro heta; skilj dem.
	Harni. Nej, än en gång!	(Drottningen segnar ned).
	Osr.	Hjeip drottningen der borta!
Hor. De blöda begge två. — Min prins, hur mår ni?
Osr. Hur står det till, Laertes?
Lae. Jag har uti min egen snara fastnat, Mitt eget nidingsverk mig rättvist dödat.
Haml. Hvad fattas drottningen?
Kon. Hon sviinmade, när deras blod hon såg.
Drottn. Nej, vinet! vinet! — 0, min dyre Hamlet,
Jag är förgiftad! — Vinet, vinet, -—	(Hon dör,). Ifami. 0, nidingsverk! — Ha! Stängen dörrarna!
Förräderi! Sök rätt på det.	(LAERTES faller). Lae. Här är det, Hamlet. Hamlet, du är mördad;
Det fns ej bot för dig i hela verlden,
Du har ej qvar i dig en timmas lif.
Mordvapnet har du i din hand, förgiftadt,
Med spetsig udd; min egen nedrighet
Har drabbat mig. Se hit, jag ligger här
Och reser mig ej mer. Din mor fått gift,
Jag mäktar icke kungens, kungens skuld. Hami. Ha, spetsen ock förgiftad? -—Gack i ditt kall förgift! (Sticker konungen).
Osr. och Hofh. Förräderi!
Kon. Hjelp, hjeip, J vänner! jag är endast rispad.
Harnl. Du lömska, liderliga Danakung, Drick bägarn ut! — Månn’ perlan ligger qvar?
Följ nu min mor!	<Konungen dör).
	Lae.	Han rättvist fått sin del:
Han blandat giftet sjeif. — Förlåtelse
Vi	byta med hvaranuan, ädle Hamlet!
Mitt och min faders blod på dig ej falle,
Ej heller ditt på mig!

	Hawi.	Dig Gud förlåte!
Jag följer dig. — Jag dör, Horatio. —Farväl, elända drottning! — J, som bleka
Och darrande på detta sorgspel skåden,
Som stumma vittnen och åhörare,
Om tid jag hade, — men fiskalen döden
Gör kort process — nog kunde jag er suga —Men, lika godt — jag dör, Horatio. —Da lefver qvar, förtälj mitt ödes skick,
Rättfärdiga mitt minne.
	Hor.	Tro ej det.
Jag är en gammal Romare, ej Dansk;
Här något vin är qvar.
	Hami.	Ar du en man,
Så gif mig bägaren, tag hit den genast!
O	Gud, Horatio, hvad skändadt namn
Jag lemnar qvar, om du ej gåtan tyder.
Om nånsin du mig burit i ditt hjerta,
Så fjerma dig från himlars fröjd en stund
Och andas tungt i denna jemmerdalen —Förtälj min saga —(Marsch på afstånd. Skott bakom scenen).

Hör, hvad krigiskt buller!
Osr. Den unge Fortiubras, som segersöll Från Pohien kommit åter, ger saint
För sändebuden ifrån Englands konung. Hami. Jag dör, Horatio. Det starka giftet
Förqväfver skoningslöst min andedrägt.
Jag hinner icke höra sändebuden.
Men Fortinbras, det spår jag, väljs till kung,
Jag ger åt honom döende min röst.
Säg honom det så väl som mycket annat,
Det största med det minsta, som har vållat —Hvad öfrigt är, är tystnad — (Han dör).
	ilor.	0, der brast
Ett ädelt hjerta! — Dyre prins, god natt!

Må englaskaror sjunga dig till ro! —
Hvi nalkas trumman hitåt?		(Marsch bakom scenen).

(FOETLEBRAS, engelska ambassadörerna och andra komma). Fort. Hvar är då denna syn?
	Hor.	Hvad vill ni se?
Om skräck och ve det är, så sök ej mer! Fort. Här ropar blod af jorden. — Stolta död,
Hvad firar du för fest i afgrundskulan, Att med ett enda skott så många prinsar Du blodigt träffat har?
	1 Amb.	En gräslig syn!
Vårt bud från England kommer nu för sent.
Det öra är nu döft, som skulle höra
Vår redogörelse för utfördt värf,
Att Rosenkranz och Gyldenstern ä’ döda. —Hvem ger oss nu vår tack?
	Hor.	Hans läppar ej,
Om ock de kunde röra sig och tacka.
Han aldrig gaf befallning att dem döda.
Men då ni midt i detta blodbad kommit,
Från polska kriget ni, och ni från England,
Så gen befallning om att dessa lik
Må läggas på paradsäng ut till skådning,
Och låten mig om dessa dunkla öden
Ge verlden kunskap. Så J skolen spörja
Om otukt, blodiga och vildra bragder,
Om slumpens domar, dråp af vållande,
Om mord med list och våld samt lömskt försåt,
Som slagit fel och drabbat upphofsmannen:
Allt detta kan jag troget er berätta. Fort. Ja, låt oss höra genast. Kalla samman
De ädlaste att också höra på.
Min lycka tager jag med sorg i famn;
Af gammalt har jag rätt till detta rike,
Det nu min fördel bjuder mig att börda. Hor. Ja, äfven derom och i kraft af uppdrag,

Som rycker röster med sig, vill jag tala.
Men låt det ske på stund, på det att ej
De vilda sinnen måtte rådrum få
Till mera ränker, ofärd och förvirring.
Fort. Låt fyra höfdingar prins Hamlet bära,
Som det en krigsman egnar, till paradsäng.
Ty, om han blifvit konung, som en konung
Han säkert fort sig upp. Låt fältmusik
Och krigiskt sorgedån ledsaga tåget
Och tala högt för honom!
För liken bort! — En syn som denna är
På valplats vanlig, men förfärlig här.
Låt trupperna ge salfvor.

(Alla följa liken ut under sorgmarsch; en artilleri-salfva lossas).

ANMÄRKNINGAR.

EN MflJSOMMARNATTSIJROM.
Sid. 6. En morgon arla uti festlig Maj. Under Henrik den åttondes, Elisabeths och Jacobs regering var det en allmän plägsed att fira Maj månads ingång med kransars bindande, majstängers resande, dans och musik. Festen började straxt efter midnatt. Shakspeare alluderar flere gånger på denna plägsed. Jmfr Henrik VIII (V, 3). Puritanerna, som ansågo sådana fester för ogudaktiga, gjorde slut på dem.
Sid. 9. En högst ömkelig komedi m. m. Shakspeare parodierar här sin tids besynnerliga titlar på skådespel. Steevens tror, att satiren gäller Thomas Preston~ som skrifvit ett skådespel under titel: “Ä lamentable tragedie mixed full of jpleasant mirth, contamining the hfe of Cambises king of Pereia.”
En älskare eller en tyrann? Stående roller i de gamla skådespelen.
— Stenklippors ras. Afvealedes parodi på något den tidens bombastiska skaldestyeke.
Sid. 10. Låt mig inte spela fruntimmer. På Shakspeares tid spelades fruntimmersrollerna af gossar. Jmfr Coriolanus sid. 39.
Sid. 11. De der franska kronorna m. m. Allusion på den sjukdom, som af läkare kallas Corona Veneris.
Sid. 16. Skarpt måttande uppå en skön vestal. En artighet åt drottning Elisabeth. Warburton påstår att Shakspeare med den ett par verser ofvanföre nämnda hafafrun menar Maria af Skottland.
Sid. 17. Kärleks tidsfördrif, Loee in idleness, styfmorsblomman.
Sid. 28. Och kucku, sångarn trög. Originalets cuckou betecknar a cuckold, på fransyska cocu.

ANMAaKNINGAR.

Sid. 48. Sanet Valentin är firad. Ynglingar och flickor brukade antingen på aftonen före sanet Valentins dag lotta om hvem som skulle bli den andres Valentin för året, eller ockå tidigt på morgonen sanet Valentins dag gå ut för att möta sin utkorade. Jmfr. Hamlet (IV, 5). Sanet Valentins dag inföll d. 14 Febr. och ansågs vara rätta tiden för foglarnas bröllop.
Sid. 52. En plåt om dagen. Återigen, enligt Stecvens, ett gäckeri öfver Thomas Preston, som hugnades med pension af drottning Elisabeth, för det att han till hennes nöje spelat en roll i skådespelet D ido.
Sid. 54.	Tre gånger trenne musers sorgeqväde, Då lärdom nyss vid tiggarstafven dog.
En allusion på Spensers poem: The tears of the Muses on the negleet and eonten{pt of learning.
Sid. 57. Då drar han blodigt barsk barbarisk
kinga ni. ni.

Originalets alliteration är bibehållen i öfversättningen. Shakspeare parodierar sin samtids lust för dylika ordlekar.
Sid. 55. Med Limander, Skefalus och Proerus menas Leander, Cefalus och Proeris.
Sid. 63. Bergomasco .dans, en Italiensk national-dans, som var mycket omtyckt i England på Shakspeares tid.

CORIOLANU8.
Sid. 17. Du var en krigsman i Catos anda. Detta är en af de många anakronismer, till hvilka Shakspeare gör sig skyldig.
Sid. 18. Paltor, dem en bödel ni. ni. Skarprättaren fick annars behålla deras kläder, som han afrättade.
Sid. 22. Och fyra välje genast ut de män ni. ni. Dessa fyra skulle vara elektorer, som ur hela den öfriga skaran skulle utvälja de villigaste.
Sid. 25. Må man smida pansar ni. ni. Ofversättaren läser med Tyrwhitt cocerture, icke overture, som är den vanliga läsarten.
Sid. 29. Ack, om ni bara kunde titta litet i den pås en ni. ni. Allusion på en gammal saga, som berättar, att menniskan bär på två påsar; den ena bär hon på bröstet, den andra på ryggen, i den förra har hon sin nästas fel, i den sednare siua egna.
Om ni nu ser detta pä kartan öfver min mikrokosmos. Det vill säga ansigtet, uttrycket af hela menniskans rörelse.
Sid. 32. Ett på halsen och två på låret. Menenius vill särsklldt uppräkna alla de blessurer, som Coriolanus fått, men kommer af sig och adderar genast till de två, dem Volumnia omtalat.
Sid. 33. Wildaplar fins det ännu qvar här hem-ni n. Menenius menar tribunerna.
Sid. 35. Då någon gång hans högfärds fräcka flygt ni. ni. Ofvers. läser reach the people, icke teach.
Sid. 36. Fruar sina handskar. På detta ställe så väl som på många andra lämpar Shakspeare sin tids plägsed på IRomarne. Så låter han t. ex. folket kasta inössorna i luften, rättstjenare lägga fram kuddar åt senatorerna, bref stoppas
fickan o. s. v. Trots alla dessa fel emot kostymen har Sliakspeare måhända uppfattat och återgifvit den romerska statens sanna historiska betydelse bättre än mången, som kände eller ville känna till dess antiquiteter bättre än han.

Sid. 36. Läsaren gifve akt på, med hvilken finhet denna seen är uttänkt. 1 de båda betjenternas samtal nedläggs slutligen en vink om hela styckets betydelse. Isynnerhet
orden “att så der göra min af” ni. ni.
Sid. 49. Af samma ätt var Publius samt Quintus. Dessa lefde långt efter Coriolanus. På Coriolani tid var icke heller den ambitus bruklig, hvilken Shakspeare låter honom verkställa.
Sid. 52.	Ni röjer allt för mycket utaf det, Som retat folket upp.
Sincinus menar hö gfärd.
Sid. 73. Att, fast jag ensam vandrar, lik en drake. Eu allusion på sagan om lind—ormen.
Sid. 55. Och hade han haft kannibaliskt humör ni. ni. Resandes berättelser väckte på Shakspeares tid stor uppmärksamhet. 1 synnerhet voro bland folket vidunderliga föreställningar och berättelser i gång om den nya veridens vilda inbyggare dem man alltid föreställde sig som mennisko-ätare.
Sid. 86. Tacka vill jag krig. Den storartade humor, som ligger i slutet af detta samtal, bör icke leninas utan uppmärksamhet.
Sid. 90. Lik Hercules, soni skakar äppleträd. En allusion på Hesperidernas äpplen.
Sid. 102. Månn’ denna fru du känner? Ett drag af Shakspeares fina menniskokännedom. Volumnias hjerta är för fullt. Hon kan icke genast andraga sitt ärende.
Sid. 114. Som nånsin något ädelt lik, det härold Till grafven följt.
På Shakspeares tid brukade en härold vid förnäma personers likbegängelse utropa den dödes namn och titel.

II AM LE T.
Sid. l. Lefve vår kung! Detta var parollen för qvällen.
Sid. 5. Mer än din frände, mindre än din son. Originalets ordlek A little more than km and less thcin kind kunde visserligen öfversättas ordagrannare, om öfversättaren vågade återge originalets ena vers med två svenska. Men det energiska i Hamlets uttryck torde mera böra afses än ordleken.
Sid. 9. Jag står ju niidt i solen. lam too rnuch i’ the sun. Detta svåra ställe har varit underknstadt niångfaldiga tydningar. Möjligen är en ordlek emellan sun och son åsyftad; denna kan icke återgifvas på svenska; men den dubbelmening, i hvilken Hamlet svarar konungen, kan antydas. Att Hamlet står midt i solen betyder på en gång, att han är husvill och utan huld och skyld, oeh att han befinner sig inajestätets närvaro och dess solsken. Det är således en dubbel sarkasm. Denna förklaring är grundad på ett parallelställe i Mueh ado about nothing, der B entrice säger sig vara sun-burned. Den som närmare interesserar sig för tydningen så väl af Hamlets ord som af l3eatrices, hänvisas till Joseph Hunters New illustrations of the hfe, studies and writings of S/iakspeare. London 184 l. Vol. I. p. 250.
Sid. 10. Skolan uti XVittenberg. En anakronism föranledd af det stora rykte, som detta läroverk hade på Shakspeares tid.
Sid. 12. Min far, — mig tyckes just jag ser min far. Läsaren gifve akt på, huru mästerligt Shakspeare här både inleder Horatios berättelse och Hamlets derpå följande syn.
Sid. 16. 1 bogen på ditt segel sitter vinden. The wind sits in the shoulder of your sail. — This is a common sea phrase, säger 5 te ev ens. Ofversättaren känner ingen motsvarande på svenska, men han tror, att kännare af Shakspeare ej skola förkasta den gissning, att skalden här föreställer sig seglen som skeppets dragar e och vinden som
deras

deras inneboende styrka. Shovlder betyder både skuldra och bog.
Sid. 20. Englar och nådens budskap oss bevare! Angels and ministers of grace defend vs! Ofversättaren hade först återgifvit dessa ord så här: Englar och nådens budskap sky dden oss! men ändrade sig vid närmare eftersinnande, emedan dessa ilamlets ord icke böra anses som ett utrop af förskräckelse, utan som ett utrop af öfverraskning. Jmfr ilunter vol. II. p. 222.
Sid. 24. Med saft af djefvulsk bolmört. 1 originalet står hebenon, ebenholtz, som ansågs för att vara särdeles giftigt.
— 0 gräshigt, gräsligt, öfverniåttan gräshigt! Dessa ord tilläggas vanligcn vålnaden. Ofversättaren följer .J oh n s on, som tillerkänner d ni åt Hamlet.
Sid. 25. Kom, fogel, kom. 1 originalet Hillo, ho, ho,. ni. ni. det vanliga jagtropet, med ävilket man lockade falkar tillbaka.
Sid. 26. Uppå mitt svärd. Man brukade aflägga ed på svärdfästet, emedan det var bildadt som ett kors.
Sid. 35. Förskönade Ophelia. Hamlet skrifver för-sköna d (beantjied) i stället för skön antingen af affektion eller för att tillkånnagifva ett ruhbadt sinnestillstånd. Pobums fattar detta ord så, som om Hamlet alluderade på att Opbclia sminkar sig, och kallar det derföre en gemen fras. Den hunior, med hvilken Shakspeare framställt Polonil karak— ter, torde icke undgå läsaren.
Sid. 37. Ni är en fiskmånglare. Till upplysande af detta uttryck och hela denna seen må Ticeks sinnrika anmärkning tjer~: “Polonins wusste längst uni Hamlets Liebe, die sehon zu des vorigen Königs Zeit catstanden, und, in Hoffung seine Tochter dust als Königin zu sehn, begänstigte er dieselbe. Nun aber, da Hamlet eine so unbedeutende Rolle spielt, da er selbst sich an den regler König halten muss, ist er in Sorgen wie der König diese Liebe aufnehmen werde und darauf bedacht, 5cm Missfahlen von sich abzuwenden. Daher die Eile und die Weise, worin Polonius dem Könige das Geheimniss entdeckt. Hamlet hat wohi erkanut, wie der alte Hofmann im Anfang seiner Liebe nichts in den XXTCg gelegt, ja sie gerne geseba, und dmzufolge sagt er:
Ich

Ich wollte, ihr wäret ein so ehrsamer Mann als ein Fischhändler (fishmonger,> ist; aber ihr seid sehleehter, ihr seid ein Kuppler (fleshrnonger,).”
Sid. 38. ilvad står det på? What is the matter? är dcii vanliga frågan, då någon vill veta, hvarföre ett gräl eller slagsmål uppkommit. På denna omständighet syftar Hamlets replik.
— Den satiriska skurken. Hamlet antages läsa Juvenalis tionde satir.
Sid. 40. Jag år högst infamt påpassad. 1 am most dreadfully attended. Ofversåttaren förmodar, att ilanilet här i förtäckta ord säger, att han är ett föremål för sin farbrors misstankar och kanhända förföljelse. Den rättfranima meningen är att han har en högst usel betjening.
Sid. 42. iluru kommer det till, att de resa ikring? Kringresande skådespelare (travellers, strollers, itinerant players.) voro på Shakspeares tid illa ansedda, då deremot de som spelte i staden på en stadigvarande teater (licensed peformers) stodo i ett visst anseende.
— Ett näste af barn, små nykläckta ungar. Dessa ungar voro sanet Paulus chorgossar, “the children of S:t Paul’s”, som uppförde fiere stycken af Marston och Lilly och lågo i täflan och fejd med den Shakspeareska truppen, som spelade på the globe-theatre. Denna teater hade på sin skylt en Hereules, som bar jord-globen. På denna omständighet alluderas p. 43 i orden “de till och med draga af med Herenles och hans börda”, d. v. s. taga lofven af the globe-theatre.
Sid. 44. Alldeles rätt min herre, i måndags mors e, då v nr d et. Hamlet säger dessa ord till Rosenkranz för att inbilla Polonius, att alan talat om andra föremål än om honom.
— På byar sin åsna ridandes. Troligen ett lån ur någon gammal visa likasom de öfriga verserna om Jephta, dem Hamlet citerar. Läsaren fäste uppmärksamhet vid den åsyftade jemförelsen emellan Ophelia och Jephtas dotter.
Sid. 45. Ali, min unga fröken ni. ni. Jnifi~. noten till M, N. D. p. 10.

Sid. 45. Men jag ansåg det vara ett anständigt arbete ni. ni. Ofvers. läser med Johnson But 1 called it, en läsart, som tyckes gifva bättre sammanhang än den vanliga.
Sid. 50. På frågor gifmild ni. ni. Ofversättaren har följt den af Warburton föreslagna läsarten:
iVliost free of questions, but of our demands Niggard of his reply.
Warburtons gissning att så borde läsas har blifvit bekräftad af en sednare upptäckt qvart-upplnga. Hunter Vol. II. p. 236.
Sid. 52. Att vara eller icke vara, det är frågan. Dessa ord hafva nästan öfvergått till ordspråk, och derföre har öfversättaren icke velat gifva dem en annan form, oaktadt versen blir öfverniätig.
Sid. 59. Ni spelte ju en gång vid universitetet. Studenterna i Oxford och Cambridge brukade uppföra latinska skådespel för kungliga och andra förnäma personer.
Sid. 60. Jag tar på mig min zobelpels. Att få bära zobelfordrade kläder var på Shakspeares tid en utmärkelse, som endast tillhörde förnäma personer.
— Vår stackars käpphäst är ju glömd. Käpp-hästen, the hobbyhorse reds vid majfesterna och skulle föreställa sanet Görans häst. Denna lek afskaffades af puritanerna. och de ofvan anförda orden lära vara en rad ur någon af de många satiriska visor, som, riktade mot de frommas ifver, egnades åt käpphästens minne.
Sid. 64. Jag skulle kunna vara tolk ni. ni. Tolk, interpreter, kallades den som vid marionettspel talade bakom dockteatern. För öfrigt ligger i dessa ord “a wanton sense.”
Sid. 65. Ni skulle hafva rimmat. Andra raden af den af Hamlet reciterade versen slutar sig i originalet på was. Horatio väntar att få höra nuet oss (åsna), hvilket också Hamlet menade, men icke uttalade. Den svenska Horatio väntar sig nuet n öt.
Sid. 66. Dessa dyrkar och tjufklor. Hamlet räcker fram sina händer.
—	Ett ord i förtroende. Denna tydning grundar sig på M al o n es gissning att Hamlet tagen Gyldenstern afsides; orden to withdraw with you få annars ingen begriplig mening. Gylde nsterns replik “gode prins” ni. ni. har öfversättaren

sättaren återgifvit efter den vanliga läsanten. Den är dunkel, och troligen har det ej varit Shakspeanes mening att göra den tydligare, en förmodan som bestyrkes af Hamlets svar. Gyldenstern talan atfekteradt, och det är just denpå som Hamlet fäster uppmärsanihet.
Sid. 71. Polonius gömmer sig. På Shakspeares tid klistrades ej tapeterna vid väggen, utan hängde fritt ner. En person kunde då mycket väl dölja sig emellan tapeten och väggen.
Sid. 77. Vidundret vana, som förhärdan själen. Originalet är utan tvifvel här korrumperadt; ingen grannatikalisk mening kan hemtas ur orden som de nu läsas. De förändringar, som äro föreslagna och som upphäfva antitesen emellan angel oeh devil, har öfversättanen icke vågat följa, emedan han är fullt öfvertygad om att en sådan antites var åsyftad. Med ledning af denna antites blir meningen den, att vanan både är en ond och en god sak, både djefvul och engel, djefvul, om den ikläder sig syndens drägt och leden till förhärdelse, engel, om den tagen på sig dygdens livre och bömjar trifvas i detsamma.
Sid. Si. Kunna, kurra gömma. 1 originalet hide fox and all after. Utan tvifvel alluderan Hamlet på den gömda Polonius, som man nu går och letar efter, och derföne har öfversättaren aubragt det mera fattliga uttrycket kunna gömma.
Sid. 87. De säga ugglan van en baganes dotter. Chnistus gick en gång, så förtäljer legenden, förbi en hagarebod och begärde ett stycke bröd. Baganehustrun lade en stor degklump i ugnen för att grädda, men hennes dotter tyckte att den var för står och tog utaf den ett stycke. Då svälde degen upp och blef mycket större än förut, och hagarens dotter började ropa hu! hu! och flög ut igenom fönstret förvandlad till en uggla. Denna saga van mycket allmän i Glostershine på Shakspeares tid och berättades för barn för att göra dem bannihentiga mot de fattiga.
— Gud ske lof för mat och dnyck! — 1 originalet God be at your table. Ofvensättaren förmodan, att Ophelia i sitt vansinne vill läsa upp ett stycke af en bordsbön, hvilket icke än osannolikt, då man påminner sig den nyss anförda legenden.

— Guds fred, det är sanet Valentins dag. Detta stycke så väl som flera är ett lån ur gamla ballader, stundom rimmade, stundom försedda blott med assonanser. Ofversättaren har derföre trott sig böra imitera foikvisans ton.
Sid. 91. Ack, det ornqvädet låter så bra! Ofversättaren antager mcd Steeven~, att wheel här betyder det samma som burden. Här är icke någon fråga om spinnroeks-hjul som Esch e nbur g förmenar.
— liosmarin ansågs stärka minnet. Smickersötan och kuttcrgräset ger Oplielia åt kungen. Kuttergräset är Äquilegia, en symbol på lystenliet och otillåtna begär; blom-kronans honungsgörnrnen se ut som horn, och plockar man bort några blad, så få de återstående utseende af två dufvor som kyssas. Angerörten ger hon åt drottningen; Oplielias qval och drottningens äro af olika art, och derföre skola de bära sina bukettei på olika sätt, with a diference, en term lånad från heraldiken, men som icke kunnat begripligt återgifvas med en motsvarande svensk.
Sid. 96. Och hvar före skulle det väl vara så? m.
m.	Ett mycket fint poetiskt drag. Konungen vet icke rätt, om han skall våga sig fram med rnordförslaget till Laertes; hans tankar grumla sig.

Sid. 101. Gr efv evap en. 1 originalet är en ordlek med arms vapen oclf arms armar.

Sid. 104. Ar den din, så ljuger du på egen botten. Ofversättaren hai’ följt F o er som s lyckliga behandling af detta annars oöfvers~tt1iga stillie.

— Veriden har på de tre sista åren blifvit så spetsig m. ni. En allusion på hruket att bära skor, som voro mycket tillspetsade framtill.
Sid. 108. Dricka ättika. Förmodligen en allusion på Christi dryck på korset. ilunter.

Sid. 109. Må sjelfva Hercules sitt bästa göra,
En katta spinner, hunden klår sitt öra. Detta dunkla ställe har varit underkastadt många tydningar. Ofversiittarcn har nödgats återgifva det något fritt föi’ att antyda den rncning han tror ligga den, nemligen att Hamlet icke vill gifva sig i vidare handgernäng med Laertes, huru mycket denne im måtte reta honom, utan förblifver likgiltig
som

ANMAnRNINGAR.

som ett djur för allt, som säges och sker. han går också genast sin väg.
Sid. 110. — Jag for ur kojen opp. Dessa ord stå sammanhang med ordet H ask t på föregående sida.
Sid. 112. Känner du den der vattenmyggan? d. v. s. den der ytliga dagdrifvaren. Vattenmyggan glider fram och tillbaka på vattenytan.
Sid. 113. 1 detta samtal parodierar Hamlet Osrieks affekterade sätt att uttrycka sig och bringar honom derigenoni ur fattning. Ett sådant affekteradt tal var modernt på Shakspeares tid och fann sitt högsta uttryck i Lii 1 y s E up h u e s. En Euphuist är lifligt målad i Walter Seotts roman Klostret.
Sid. 115. Nu springer den vipan ni. ni. Horatio säger, att Osrick år så nykläckt, att äggskalet ännu sitter fast vid hufvudet på honom.