SHAKSPEARE’S

DRAMATISKA ARBETEN,
ONVERSATTA

AF

CARL AUGUST HAGBERG.

FEMTE BANDET.

KONUNG HENRIK DEN SJETTE. TREDJE DELEN.

KONUNG RICHARD DEN TREDJE.

KONUNG HENRIK DEM ATTONDE.

TREDJE UPPT~AGAN.

LUND,
TRYCKT PA BOKHANDLAREN C. W. K. G LEE R UP S FORLAG.

FR. BERLI~Gs BOETRYCKERI OCH STILGJUTERI,

1879.

KONUNG HENRIK DEN SJETTE.
TREDJE DELEN.

PERSONER:
KONUNG HENRIK den sjette. EDVARD, prins af Wales, hans son. LUDVIG den elfte, konung af Frankrike.
Hertigen af SOMERSET, Hertigen af EXETER, Grefven af OXFORD, af konung BERLAND, parti.
Grefven af NORTHUM- Henriks
Grefven af WESTMO
	RELAND,	1
Lord CLIFFORD,
RICHARD PLANTAGENET, hertig
af York.
EDVARD, grefve af MARCH,
sedermera konung EDVARD den fjerde, hans
EDMIJND, grefve af RUT
	LAND,	1soner
GEORG, sedermera hertig
	af CLARENCE,	t
RICHARD, sedermera her-
tig af GLOCESTER,
Hertigen af NORFOLK, af Yorkska
Markisen af MONTA- partiet.
G UE,
Grefven af WARWICK, 1
Grefven af PEMBROKE, (af Yorkska
Lord HASTINGS, ( partiet.
Lord STAFFORD,
Sir JOHN MOR
	 TIMER,		hertigens af York
	Sir HUGH	MOR-	  morbröder.
	 TIMER.
	HENRIK,	den	unga grefven af
RICHMOND.
Lord RIVERS, bror till lady Grey.
Sir William STANLEY.
Sir JOHN MONTGOMERY. Sir John
SOMERVILLE.
Rutlands lärare.
MAYOR’N i York. KOMMENDANTEN på Towern.
En adelsman. Två skogvaktare.
En jägare.
En son, som har dräpt sin far.
En far, som har dräpt sin son.
Drottning MARGARETHA.
Lady GREY, sedermera Edvard den
fjerdes gemål.
BONA, syster till konungen i Frankrike.
Soldater. Konungs Henriks och Konung Edvards svit, budbärare, vakt, m. fl.
SCENEN är i första delen af tredje akten i Frankrike, för öfrigt i England.

V.	1

FORSTA AKTEN. FORSTA SCENEN.
London. Parlaments-huset.

(Trummor. Några soldater af YORKS parti bryta sig in. Derefter komma hertigen af YORK, EDVARD, RICHARD, NORFOLK, MONTAGUE, WARWICK och flere med hvita rosor på hattarna).

Warw. Jag undrar, hur kungen nndkom Oss. York. Då nordens ryttarskaror vi förföljde,
Han stal sig bort och öfvergaf sitt folk,
Hvarpå den store lord Northumberland,
ilvars hjelteöra aldrig led reträtter,
Den matta hären styrkte; och han sjeif,
Lord Clifford och lord Stafford rusade
Bröstgänges mot vår front och bröto in,
Men föllo under simpla knektars svärd.
Ede. Lord Staffords fader, hertig Buckingham,
Ar dodad eller också illa sårad;
Jag klöf hans hjeimvisir med väldigt hugg;
Att det är sant, min far, — se här hans blod.
(Visar sitt blodiga svärd)~
Mont. (Visar sitt svärd för York).
Se, broder, här är grefve Wiltshires blod, ~ag honom slog i första haadgetnänget.
iRich. (Kastar SOMERSETS hufvud ned på marken). Nu kan du säga sjeif livad jag har gjort.
York. Bland mina söner Richard stått sig bäst. —Hvad, är hans nåde död, lord Somerset?
Norf. Så falle, John af Gaunt, din hela ätt!
Rielz. Så hoppas jag att skaka Henriks hufvud.
Warw. Så också jag. — Du segersälle York,
Förrän jag sett dig lyftad på den thron,
Som huset Lancaster nu usurperar,
Skall jag, vid Gud, ej dessa ögon lycka.
Se, detta är den fege kungens slott,

Och denna är hans thron; tag in den, York, Ty den är din, men ej kung Henriks ätts.
York. Det vill jag ock; men hjeip mig, gode Warwick, Ty hit vi hafva brutit in med våld.
Norf. Wi hjelpa alla; den som flyr skall dö. York. Tack, ädle Norfolk! — Stannen qvar, mylords; —Soldater, dröjen qvar hos mig i natt.
Warw. Och kommer kungen, ötven intet våld, Så framt han ej med våld er vill förjaga.
(Soldaterna draga sig tillbaka).
York. Här håller drottningen i dag sitt råd,
Men har väl knappt en aning om att vi
Der ämna vara med; vår rätt vi skola
Med talan eller svärdshugg vinna åter. Rich. Stålklädda som vi äro, här vi dröje. Warw. Ett blodigt parlament skall detta kallas
Så framt ej hertigen af York blir kung
Och skygge Henrik afsatt, han hvars feghet
Hos fienden har gjort oss till ett ordspråk. York. Men sviken mig ej, lorder; stånden fast,
Jag vill min rätt uti besittning taga.
Warw. Ej konungen och ej hans bästa vän,
Den stoltaste som stöder Lancaster,
Skall våga lyfta vingarna, om Warwick
Sin klocka skakar. Här jag skall plantera
Plantagenet; ryck upp’en den som djerfs! —Beslut dig, Richard, fordra Englands krona.

(WARWICK leder YORK till thronen; YORK sätter sig de~9.
(Fanfarer. Konung HENRIK, CLIFFORD, NORTHUMBERLAND,

WESTMORELAND, EXETER och flere uppträda med röda rosor på hattarna).
K Bienr. 3lylords, se der den trotsiga rebellen
På Englands thron! Kanhända tänker han,
Af Warwick understödd, den falske pären,
Min krona vinna och som konung herrska. —Grefve Northumberland, han drap din fader,

Och din, lord Clifford; hämnd ni båda lofvat På honom och hans bara och vänner alla.
North. Gud straffe mig, om jag ej kräfver hämd!
Cliff. 1 hopp om hämd bär Clifford stål till sorgdrägt.
Westm. Hvad, skall man tåla sådant? Ned med honom! Min barm olideligt af vrede brinner.
K. Henr. Var tålig, ädle grefve Westmoreland.
Cliffi. Puitroner hafva tålamod som han;
Han satt ej der, om än er fader lefde.
Låt, ädle kung, oss här i parlamentet
Ett anfall göra uppå huset York.
North. Bra sagdt, min frände; låt oss göra det.
K. Henr. Ack, vet ni ej, att staden gynnar dem, Och att en krigshär lyder deras vink?
Exet. Den flyr på stund, när hertigen är dräpt.
K. Henr. Från Henriks bröst den tanken fjerran vare Att göra parlamentet till en slagtbänk!
Nej, frände, ord och hot och vreda blickar, Det är det krig som Henrik ärnar föra. —(De närma sig hertigen).
Stig ned från thronen, du rebell af York, Och knäböj vid min fot och bed om nåd, Jag är din kung.
	York.	Ett misstag! jag är din.
Exet. 0 blygs, stig ned! Han dig till hertig gjort.
York. Det var mitt arf så väl som kungariket.
Exet. Din fader var förrädare mot kronan.
Warw. Du sjeif mot kronan är förrädare, 1 det du lyder usurpatorn Henrik.
Cliffi. Hvem bör han lyda, om ej laglig konung?
Warw. Rätt, Clifford; det är Richard, hertig York.
K B§enr. Och skall jag stå och du på thronen sitta?
York. Så skall och måste ske; gif dig till tåls.
Warw. Var hertig Lancaster, men konung han.
Westm. Han både konung är och Lancaster, Och det skall grefve Westmoreland bevisa.
TVarw. Och Warwick vederlägga; ni har glömt,

Att det var vi som slogo er ur fältet, Nedgjorde edra fäder och till slottet Med höjda fanor drogo genom staden.
North. Ja, Warwick, till min sorg jag mins det nog; Du och din ätt en gång det skola ångra.
Westm. Plantagenet, af dig och dina söner Och slägt och vänner flera lif jag tager,
An droppar blod min fader i sig hade.
Cliff. Håll inne nu, att ej i ordens ställe Jag skickar dig ett sådant budskap, Warwick, Som, förr än jag mig rör, hans död skall hämna.
Warw. Dn stackars Clifford, hur jag dig föraktar!
York. Låt oss vår rätt till kronan veckla nt; Om ej, så döme svärdet oss emellan.
K. Henr. Förrädare, hvad rätt har du till kronan?
Din fader var som du till York en hertig,
Din farfar Roger Mortimer af March.
Jag är en laglig son till femte Henrik,
Som knäckte Dauphin och Fransoserna
Och intog deras städer och provinser.
Warw. Nämn icke Frankland, som du nu förlorat.
K. Henr. Det gjorde lord protektorn, icke jag; Jag var blott nio månar då jag kröntes.
Rich. Nu är du gammal nog, och dock förlorar du. Ryck kronan från den usurpatorn, fader.
Edv. Gör det, min far, och sätt den på ditt hufvud. Mont. (Till YORK). Min bror, så visst som vapenbragd du älskar,
Låt svärdet döma, 5tå ej här och gräla.
Rich. Låt trumman gå, så flyr kung Henrik genast.
York. Tyst, söner!
K. Henr. Tyst, du! och låt kung Henrik ordet få.
Warw. Nej, först Plantagenet: — J lorder, hören; Och ni, gif också akt och håll er tyst,
Den som afbryter honom skall ej lefva.
K. Ilenr. Tror du, att jag min kungathron vill lemna, Der far och farfar sutit före mig?

Nej, först skall kriget detta land föröda
Och fanorna — i Frankland ofta burna
Och nu i England, till min hjertesorg, —Min svepning bli. — Hvi bleknen J, mylords?
Mitt anspråk vida bättre är än hans.
Warw. Bevisa det, och du skall konung vara.
K. Henr. Af fjerde Henrik kronan vunnen blef.
York. Det var i uppror mot hans rätta konung.
K. Henr. Hvad skall jag säga? Svagt mitt anspråk är. Säg, kan en kung ej välja sig en arfving?
York. An sedan?
K. Ilienr. Om det han kan, så är jag laglig konung; Ty Richard har i många lorders åsyn
Sin krona afträdt till den fjerde Henrik, Hvars arfving var min far och jag är hans.
York. Han gjorde uppror mot sin kung och herre Och honom tvang med våld att lemna kronan.
Warw. Men antag, att ej Richard blifvit tvungen; Tror ni, att kronan derför borde lida?
JExet. Nej; ty han kunde ej afträda den Åt någon annan än åt närmsta arfving.
K. Henr. Ar du emot oss, hertig Exeter?
Exet. Hans sak är rättvis; derföre förlåt mig.
York. Hvi tasslen J, mylords, och svaren ej?
Exet. Mitt samvet säger mig, att han är konung.
K. Henr. De falla alla af från mig till honom.
North. Plantagenet, hur stort ditt kraf’ ock är, Tro ej, att Henrik så skall blifva afsatt.
Warw. Jo, afsatt skall han bli till trots för alla. North. Du dig bedrager: ej din makt i södern —Från Essex, Norfoik, Suffolk och från Kent, —Som gör dig nu så stolt och öfvermodig —Kan, mig till trots, upphöja hertig York.
CliO Kung Henrik, rätt du hafve eller ej,
Lord Clifford drar sitt svärd till ditt försvar.
Mig sluke jorden lefvande, om jag
Knäböjer för den man, som drap min fader.

1<. Henr. 0 Clifford, hur ditt ord mitt hjerta lifvar! York. Afsäg dig kronan, Henrik Lancaster. —Ilvad mummel, lorder? konspirerar ni?
Warw. Gif denna höga hertig York sin rätt; Jag annars fyller detta hus med krigsmän Och skrifver öfver thronen, der han sitter, Hans anspråk upp med usurpatorns blod.
(1Jan stampar; soldater visa sig).
K Henr. Mylord af Warwick, hör ett enda ord; Låt mig på lifstid få som kung regera.
York. Försäkra kronan åt min ätt och mig, ‘Och du på lifstid skall i ro få herrska.
El Ilenr. Då är jag nöjd. Richard Plantagenet, Tag riket i besittning efter mig.
Cliff. Hur orätt gjordt mot prinsen eder son!
Warw. Hur rätt mot England och mot honom sjeif!
Westm. Hopplösa, svaga och förskrämda Henrik!
Chif. Hur orätt du har gjort dig sjelf och oss!
Westm. Jag gitter icke stnnna qvar och höra På dessa mäklingar.
	North.	Ej heller jag.
Cisif. Kom, låt oss säga det för drottningen.
We stm. Farväl, vanslägtade och svaga kung, Hvars kalla blod ej har en gnista ära.
North. Må du ett byte bli för huset York Och dö för denna fega bragd i bojor!
Cliff. 1 gräsligt krig du blifve öfvervunnen, Ja, eller död i frid, men djupt föraktad!
(NORTHURBERLAND, CLIFFORD och WESTMORELAND gå).

Warw. Se hitåt, Henrik; bry dig icke om dem.
Exet. De söka hämd, och derför tredskas de.
K. Henr. Ack, Exeter!
	TVarw.	Hvi suckar ni, min kung?
K. Ifenr. Ej för mig sjelf, mylord, men för min son, Den jag så onaturligt arflös gör, Men, lika godt; jag ger i arf och ägo Till evig tid åt dig och dina kronan,

Med villkor att du här mig gör den ed
Att sluta inhemskt krig och i min lifstid
Mig ära som din rätta kung och herre
Och aldrig söka mer med våld och list
Att störta mig och göra dig till konung. York. Den eden svär jag strax och håller den.
(Stiger ned från thronen).
Warw. Kung Henrik lefve! — famntag honom, York!
K. Elenr. York, lefve dn och dina raska söner!
York. Nu York och Lancaster försoning stiftat.
Exet. Förbannad den som flendskapen väcker!
(Lorderna träda fram).
York. Farväl, min kung; jag reser till mitt slott.
Warw. Och jag besätter London med mitt krigsfolk.
Norf. Och jag till Norfolk drager med min skara.
Mont. Och jag till sjös igen, derfrån jag kommit.
(YORK och hans söner, WARWICK, NORFOLK, MONTAGUE,

soldater, m. fl. gå).
K. Henr. Och jag med sorg och smärta går till hofvet.

(Drottning MARGARETHA och prinsen af Wales uppträday Exet. Här kommer drottningen med vreda blickar;
Jag stjäl mig bort.
	K.	Henr.	Och så gör också jag.	(Vill gå).
Marg. Gå icke bort från mig; jag följer dig.
El Henr. Var lugn, min goda fru, så vill jag dröja.
Marg. Säg, hvem kan vara lugn vid sådan pina?
Eländige! Ack att jag dött som mö
Och aldrig sett dig, aldrig födt dig son,
Då du så onaturlig fader är!
Har han förtjent att så sin arfsrätt mista?
Om hälften blott så högt som jag du älskat
Och känt, som jag för honom, födselvånda,
Och honom närt med eget blod som jag,
Du hade heldre spillt ditt hjerteblod
An gjort den vilda York till thronarfvinge
Och så din enda son sitt arf beröfvat.

Pr. Min far, ni mäktar ej mig arflös göra; Om ni är kung, så äriver jag ju kronan?
K. Bienr. Förlåt, Margretha; kära son, förlåt! —Ty hertig York och Warwick ha mig tvingat.
Marg. Dig tvingat! Kung, och låta tvinga sig!
Jag blygs att höra det. Ack, fega usling!
Du har förstört dig sjelf din son och mig
Och gifvit huset York en sådan makt,
Att blott på nåder du regerar nu.
Att gifva kronan hertig York i arg
Hvad är det annat än din graf att gräfva
Och gå denn, långt förr’n din tid är kommen?
Warwick är kansler, herre till Calais;
Den bistre Fanicoubridge på sundet herrskar;
York är protektor öfver land och rike,
Och dock du tror dig säker? Späda lammet
En sådan säkerhet bland ulfvar finner.
Om der jag varit med, jag hade heldre,
Så qvinna som jag är, mig låtit slunga
Utaf soldaterna från pik till pik,
An till en sådan sak jag bifall gifvit.
Men du ditt lif för äran föredrar,
Och derför, Henrik, skiljer jag mig nu
Från dig till säng och säte intill dess
Det parlamentsbeslut blir återkalladt,
1 kraft hvarai’ ruin son har blifvit arflös.
Vet, nordens lorder, som din fana lemnat,
Nog skola följa min, så snart den svajar;
Och svaja skall den dig till hån och skam
Och huset Yorks ohjelpliga ruin. —Så lemnar jag nu dig; — vi gå, min son,
Vår här är redo; kom, vi följa den!
K. Henr. Dröj, goda Margaretha, låt mig tala.
Marg. Du sagt för mycket redan; gå din väg.
K. .Ilenr. Du dröjer väl hos mig, min snälla Edvard?
Marg. Ja, för att blifva dräpt af fiender.

Pr. När jag med seger vänder hem från fältet, Jag helsar er; nu följer jag min mor.
Marg. Kom	nu, min son; vi få ej längre dröja.
(i3rottning MARGARETHA och prinsen gå,).
K.	Zlenr. Min stackars drottning! Ack, hur hennes kärlek
Till mig och hennes son brast ut i harm!
Hämd vill hon ha på en förhatlig York,
Hvars stolta ande, vingad af begäret,
Mig kronan röfvar och likt hungrig öm
Mitt kött vill hacka sönder och min sons!
Förlusten utaf dessa trenne lorder
Mitt hjerta pinar; jag till dem vill skrifva
Och bedja vackert: kom, min frände, ni
Skall föra detta budskap fram till dem.
Exet. Och jag, jag hoppas kunna dem försona.
<De gå,).

ANDRA SCENEN.
Ett rum i slottet Sandal vid Wakefield i Yorkshire.

(EDVARD, RICHARD och MONTAGUE uppträda,).

Rich. Fast jag är yngst, gif mig dock ordet, broder.
Edv. Nej, jag kan bättre spela talare.
Mont. Men jag	har vigtiga och starka skäl.
(YORK uppträder).
York. Hvad nu? Min bror och mina söner kifvas? Hvad gäller trätan? Hur begynte den?
Edv. Det var ej träta, blott en liten tvist.
York. Om hvad?
iRich. Om hvad som rör ers nåd så väl som oss, Om Englands krona, som är er, min far.
York. Min, säger du? An lefver ju kung Henrik.
Rich. Er rätt beror ej af hans lif och död.
lEdv. Nu är ni arfving; derför tag den nu. Om huset Lancaster får lof att andas,
Så springer det väl om er snart, min far.

York. Jag svurit på att han i lugn får herrska. Edv. Men för en krona brytes lätt en ed;
Jag bröte tusen för ett års regering.
Rich. Förbjude Gud! Ers nåd menedare!
York. Det blir jag, om med svärd min rätt jag kräfver.
Rich. Det blir ni ej; det gitter jag bevisa.
York. Det kan du ej, min son; det är omöjligt.
Rich. En ed har ingen kraft, om den ej göres
Inför en rätt och laglig myndighet,
Som makt besitter öfver den som svärjer:
Men Henrik var ju blott en usurpator,
Och då nu eden togs af honom mot,
Så är den utaf null och intet värde.
Till vapen då! Besinna blott, min far,
Hur ljuflig ting det är att bära krona,
Hvars ring omfamnar ett Elysium
Och allt hvad skalden diktar saligast.
Hvi dröja längre då? Jag har ej ro,
Förrän jag färgat upp min hvita ros
1 ljumma blodet ur kung Henriks hjerta.
York. Nog! — Jag skall blifva konung eller dö. —Du, broder, skall till London genast gå
Och sporra Warwick upp till denna bragd. —Du, Richard, skall till Norfolk ila
Och hemligt säga honom våra planer. —Du, Edvard, reser genast till lord Cobham,
Som lätt kan sätta Kenterna i uppror:
På dem jag litar, ty de äro krigsmän
Med mod och klokhet, vett och frihetssinne. —Nu återstår det blott för mig att söka
Till utbrott någon skälig läglighet
På sätt att kungen ej mitt anslag märker,
Ej heller någon ann’ af Lancasters.

(En budbärare kommer).
Nej, dröj; hvi kommer du så brådt? Hvad nytt? Budb. Att drottningen med alla nordens lorder

Er tänka här belägra i er borg;
Hon strax är här med tjugotusen man;
Befästa således ert slott, mylord.
York. Ja, med mitt svärd; tror du vi fruktar dem? —Edvard och Richard, dröjen qvar hos mig —Min broder Montagne skall gå till London.
Den ädle Warwick, Cobliam och de andre,
Som jag har satt till kungens protektorer,
Mä sjelfva styrka sig med mäktig klokskap
Och icke tro den svaga Henriks eder.
Mont. Jag går, min bror; jag nog skall vinna dem;
Och så jag tar ödmjukeligen afsked.	(Går).

(Sir JOHN och sir HUGH MORTIMER uppträda). York. Se, båda mina onkler, John och Hugh,
J kommen i en lycklig stund till Sandal, Ty drottningens arméc lär oss belägra.
5.	John. Det skall den ej, vi möta den på fältet.
York. Hvad? Med femtusen man?
Rich. Ja, med femhundra, fader, om det gäller. En qvinna för den an; hvad är att frukta?
(En marsch höres på afstånd).
Edv. Jag trumman hör; låt oss vårt manskap ordna Och rycka ut och bjuda strax batalj.
York. Fem emot tjugo! Väldig öfvermakt,
Dock tviflar jag ej, onkel, på vår seger.
Jag har i Frankland vunnit mången slagtning,
Då fienden var tio emot en;
Hvi skulle nu jag hafva mindre lycka?
(Vapenbrak. De gå,>.

TREDJE SCENEN.
En slätt bredvid slottet Sandal.

(Vapenbrak. Änfall. RUTLAND och hans lärare uppträda).
Ruti. Ack, säg, hvart skall jag fly från deras händer? Ack, se der kommer blodbestänkte Clifford.

(CLIFFORD uppträder med soldater).
Cliff. Ur vägen, prest! Din prestrock räddar dig. Men ynglet utaf denna satans hertig,
Hvars fader drap min fader — han skall dö.
Lär. Och jag, mylord, vill göra honom sällskap.
Cliff Soldater, bort med honom!
Lär. Ack, Clifford, dräp ej ett oskyldigt barn! Af Gud och menskor blir du hatad då.
(Soldaterna släpa bort honom).
Cliff. Hvad, är han redan död? Måhända fruktan Har lyckt hans ögon; — jag vill öppna dem.
Rutl. Så glor ett utsvält lejon på den usling,
Som skälfver klämd utaf dess grymma tassar;
Så går det hånande ikring sitt rof
Och kommer sist och sliter det i stycken. —Ack, goda Clifford, dräp mig med ditt svärd
Och ej med sådan grym och hotfull blick.
Ack, söta Clifford, hör mig förr’n jag dör; —Jag är för ringa offer för din vrede,
På	män dn hämnas må; ack, låt mig lefva! Cljff. Du beder fåfängt, barn! Min faders blod
Har hvarje ingång täppt för dina ord.
Rutl. Låt då min faders blod dem åter öppna; Han är en man; mät dig med honom, Clifford.
C«ff. Om här jag hade alla dina bröder,
Ej deras lif och ditt mig vore nog.
Ja, grof jag dina fäders grafvar upp
Och slog i kedjor deras ruttna kistor,
Det släckte ej min harm, gaf mig ej ro.
Så snart af huset York jag ser en ättling,
Så rasa furier uti min själ,
Och tills jag rotat ut den satans stammen,
Så att det icke fns en enda qvar,
Så lefver jag i helvete. Och derför —(Lyfter upp sin arm).
Rutl. 0, låt mig göra bön, förrän jag dör! Till dig jag heder: Clifford, var barmhertig!

Ch/fl Ja, så barmhertig som min värjspets är.
Rutl. Jag aldrig gjort dig ondt; hvi mörda mig?
Cliff. Din far har gjort det.
	Rutl.	Innan jag vardt född. —
Du har en son; för hans skull var barmhertig,
Att ej till hämd — ty Gud rättfärdig är —Han må så jemmerligt som jag bli mördad.
Ack, låt mig lefva all min dar som fånge,
Och om jag ger dig något skäl till vrede,
Så låt mig dö; nu har du ingen orsak. Cliff. Ej orsak?
Din fader drap min fader; derför dö! (Sticker honom). Rutl. Dii faciant, laudis summa sit ista ture! <‘Dör). Cliff. Plantagenet, Plantagenet, jag kommer!
Din Rutlands blod, som klibbar vid mitt svärd, Skall rosta der, tills ditt med hans har stelnat Och jag får torka bådas af med ens. (Går).

FJERDE SCENEN.

Sammastädes.

(Vapenbrak. YORK uppträder).

York. Af drottningens armée är fältet vunnet;
Mig värnande ha mina onkler stupat,
Och allt mitt folk åt bitter fiende
Har ryggen vändt och flytt som skepp för vinden,
Som lamm förföljda utaf svultna ulfvar.
Gud vet hur det med mina söner gått;
Men ett jag vet; — de värjde sig som män
Till rykte födda uti lif och död.
Tre gånger högg sig Richard fram till mig
Med utrop: “mod, min far! håll ut med striden !“
Och lika många gånger kom min Edvard
Med purpurklinga, målad upp till fästet
Med deras blod som honom mött i kampen;
Och då de tappraste nr striden veko,

Skrek Richard: — “Framåt! viken ej en fotbredd!
En krona eller ock en graf med ära!
En spira eller ock en grop i mull 1”
Så grepo vi ånyo an; men ack,
Vi	veko åter; så jag sett en svan

Förgäfves sträfva mot den strida floden
Och matta sig mot öfverlägsna vågor.
(Kort allarm utanföre).
Men hör! en mordisk fiende förföljer
Och jag är matt, kan deras harm ej undfiy,
Men skydde den ej heller, om jag kunde;
Min lefnads timglas snart ha runnit ut;
Jag måste dröja här, här skall jag dö.

(Drottning MARGARETHA, CLIFFORD och NORTHUMBERLAND
uppträda med soldater).

Kom, grymme Clifford, — mordiske Northumberland, —Jag retar ännu värre upp er ilska;
Se här ert mål, jag står för edra skott.
North. På nåd och onåd gif dig, stolte York.
CliJfl Ja, samma nåd, som Richards grymma arm Kontant betalte fordom åt min far.
Nu Phaeton har tumlat från sin vagn, Hans middags sejare mot qvällen pekar.
York. Mitt stoft, en Pheonix likt, kan afla fram
En fogel, som mig hämnar på er alla;
1 detta hopp jag skådar upp mot himlen,
Föraktande hvad helst J tänken göra.
Se så, gå på! så många — och dock rädda?
Cl~jjfl Så fäktar en puitron, som ej kan fly;
Så pickar dufvan efter hökens klor;
Så bryter tjufven i sin dödsförtviflan
1 skällsord ut mot rättens tjenare.
York. 0 Clifford, tänk dig än en gång tillbaka Och mins hvad jag dig var i fordna tider!
Se, om du kan det utan blygselrodnad, Mig rätt i synen, bit dig i din tunga,

Som kallar den för feg, hvars bistra blick Dig mången gång skrämt lijertat utur bröstet.
Cliff. Jag vill ej vexla ord mot ord med dig, Men hugg mot hugg, två gånger två mot ett. <‘Drar).
Marg. Håll, tappre Clifford! Ty af tusen skäl Jag än en stund hans lif förlänga vill: —Nej, han är döf af harm; Northumberland, Tilltala honom, du.
	North.	För mycken ära
Du honom gör, lord Clifford, om ditt finger
Du rispar, fast hans bröst du genomborrar.
Hvad mandom är det väl att sticka handen
Emellan tänderna på ilsken hund,
Då man kan sparka honom bort med foten?
1 krig man bör hvarenda fördel nyttja,.
Och tio emot en ej skämmer modet.
(De lägga hand på YORK, som stretar emot). CliJJ. Ja, ja. så stretar vipan i en snara.
North. Så spjernar en kanin i nätet fången.
(YORK blir gripen).
York. Så triumfera tjufvar med sitt byte; Så viker ärlig man för röfvarmakt.
North. Hvad vill ers nåd att vi med honom göra? Marg. J hjeltar, Clifford och Northumberland,
Kom, ställen honom här på denna tufva,
Han som med utsträckt arm grep efter berg,
Men delade blott skuggan med sin hand. —Det var ju du som ville blifva konung?
Och du som bråkade i parlamentet
Och höll predikan om din höga börd?
Hvar har du nu till hjeip ditt koppel söner?
Den lystna Edvard och den muntra Georg;
Och hvar den lilla tappra puckelryggen,
Din pojke Dick, som med sin hesa stämma
Till myteri sin pappa muntrade?
Och hvar din älskling Rutland och de andra?
Se, denna duk jag doppat i det blod,

Som tappre Clifford med sin skarpa väijspets
Ur gossens hjertekamrar tappade.
Och om ditt öga för hans död kan vattnas,
Så har du här att torka kinden med.
Ack, stackars York! om dödligt hat det kunde,
Jng skulle nu begråta ditt elände.
l3räm dig, jag ber, och gör mig munter, York.
ilvad, har din eldsjäl så ditt hjerta torkat,
Att ej du har en tår för Rutlands död?
Så tålig, karl? Du borde ju bli galen;
Jag hånar dig, att du må galen bli.
Skär tänder, tjut, att jag må le och dansa.
Dock, du vill ha betaldt för dina konster.
York talar ej med mindre han blir krönt. —En krona hit! — Mylords, gör reverens. —Håll honom fast, jag skall den sätta på. —(Sätter en papperskrona på hans hufvud).
Se så, nu ser du riktigt kunglig ut!
Ja, det var han, som tog kung Henriks thron,
Och han, som blef till Henriks arfving utnämnd. —Men huru är det fatt, att hertig York
Blir krönt så snart och bröt sin dyra ed?
Mig tycks han borde icke blifvit kung,
Förr’n konung Henrik handslag gett åt döden.
Vill	du i Henriks glans ditt hufvud sticka
Och råna diademet från hans tinning
Till trots för helig ed, förr’n han är död?
0, sådan synd, den är ju oförlåtlig!
Nej, kronan af med nacken, der den sitter;
Förr’n han är död, jag icke andas gitter. Clzff. Min faders död mig bjuder honom döda. Marg. Nej, vänta; låt oss höra hur han beder. York. Du Franklands varg-tik, värre än dess vargar,
Din tunga giftig är som etterormen.
Hur illa passar icke det ditt kön
Att som en amazonisk sköka hånle
Åt deras qval, som lyckan fängslat har?
	V.	2	17

Om ej ditt anlet oföränderligt
Som larfven vore samt af fräckhet härdadt,
Så skulle jag försöka, stolta drottning,
Att komma dig att rodna; om jag sade
Hvar du kommit från och hvem dig aflat,
Du skulle skämmas, vore du ej skamlös.
Din fader kallas konung af Neapel,
Sicilierna och Jerusalem,
Men är så rik ej som en engelsk bonde.
Har sådan usel kung dig lärt att trotsa?
Det hjelper ej, du stolta fru, med mindre
An att ett gammalt ordspråk skall besannas:
“När tiggaren får ost, så vill han steka’n.” —Det fägring är som gör en qvinna stolt,
Men himlen vet att du är lagom fager:
Det dygden är som henne gör beundrad,
Men åt din odygd man förundrar sig:
Det saktmod är som henne gör gudomlig,
Men brist derpå dig afskyvärd har gjort:
Så motsatt är du mot allt godt och skönt,
Som våra antipoder emot oss,
Som södra polen mot den norra polen.
O	tigerhjerta, gömdt i qvinnoskinn,
Hur kan du tappa blod från barn och bedj.a
Dess fader torka ögonen dermed
Och dock se ut i synen som en qvinna?
En qvinna mild och god och ömsint är,
Men du förstockad, fliuthård, känslolös.
Du bad mig rasa? Ja, din bön är hörd?
Du böd mig gråta? Ja, ditt bud är åtlydr,
Ty rasvill stormvind blåser skurar opp
Och, när den lagt sig, börjar det att regna.
Min 1{utlands likfärd äro dessa tårar,
Och hvarje droppa ropar hämd mot er,
l3lodlystna Clifford, — nedriga Fransyska!
North. Hans lidanden mig röra så, att knappt Jag kan från tårar mina ögon’ värja.

York. Hans anlet skulle svultna kannibaler
Ej hafva rört, ej fläckat ned med blod.
Men hårdare och grymmare J ären, —Ja sjufallt mer — än en hyrkanisk tiger.
Se här en olycksalig faders tårar,
Hjertlösa drottning! Du en duk har doppat
Uti min snälla gosses hjerteblod,
Och jag med tårar torkar blodet bort.
Behåll den duken sjelf ock skryt med den;
(Han ger henne näsduken tillbaka).
Och om du detta sorgspel rätt förtäljer,
Vid Gud, det skall ej utan tårar höras;
Min värsta fiende skall gråta stridt
Och säga: — ack, det var ohyggligt gjordt! —Tag kronan och förbannad var med den,
Och njute i din nöd du samma tröst,
Som nu jag skördar af din grymma hand. —Du vilde Clifford, tag mig nu ur verlden;
Till Gud min själ, mitt blod på edra hufvu’n!
North. Om ock han hade slagtat all min slägt, Jag måste dock, vid Gud, med honom gråta,
Då så jag ser hur sorg hans hjerta fräter.
Marg. Hvad, helt gråtfärdig, lord Northumberland? Glöm ej den orätt han har gjort oss alla,
Så skola tårarna väl torka bort.
Cl~ff. Här för min ed, här för min faders död.
(Sticker honom).
Marg. Och detta för vår milda konungs rätt.
(Sticker honom).
York. Låt upp din nådes port, du milde Gud! Min själ ur såren flyger dig till mötes.

<‘Dör).
Marg. Hans hufvud af, och sätt det på hans stadsport, Att York må öfverskåda staden York.
(De gå).
19

20 HENRIK DEN SJETTE. TREDJE DELEN. II, l.

ANDRA AKTEN. FORSTA SCENEN.
En slätt vid Mortimers-kors i Herefordshire.
(Trummor. EDVARD och RICHARD komma marseherande
med sina troppar).
Edv. Jag undrar hur vår far har kommit undan,
Ja, om han kommit undan eller ej,
Förföljd af Clifford och Northumberland.
Om han var fången, borde vi det hört,
Om han var fallen, borde vi det hört,
Om han ‘gått fri, så borde vi ha hört
Det glada budskapet om hans säkra räddning.
Hur är det broder? Hvarför så bedröfvad? Rich. Jag är ej lugn, förrän jag hört med visshet
Hvarthän vår tappre fader tagit vägen.
Jag honom såg i striden tumla om
Och märkte hur han sökte efter Clifford; Han rusade i värsta trängseln in
Liksom ett lejon bland en flock af oxar
Och likt en björn som, ringad tätt af hundar,
Har knipit några så att gällt de skrika,
Men resten står och skäller fjerran från.
Så handskades vår far med fienden,
Så flydde fienden vår tappra far;
Hans son att vara, tycks mig ära nog. —Se, morgonen de gyldne portar öppnar
Och tager afsked af den stolta solen!
Ack, hur den träder fram i ungdomsblomma,
Så	ståtlig som en brudgum till sin brud. iEdv. Hvad ser jag? Trenne solar der på himlen! Rich. Tre klara solar, en och hvar en hel;
Ej sönderskurna utaf lätta strömoln,
Men hvar för sig de stå på ljusblå himmel.
Se, se! de nalkas, kyssas, smälta hop,
Som om hvarann de svuro helig tro,
Och äro blott ett sken, ett ljus, en sol.
Med detta förebådar himlen något.

Edv. Högst underbart! man aldrig sport desslikes.
Jag tror det manar oss i fält, min broder,
Der vi, tre söner af Plantagenet,
Som redan hvar för sig af bragder skina,
Förena skola våra ljus och flamma
På jorden här, som solen öfver veriden.
ilvadheist det bådar, framgent vill jag bära
På skölden tre solgudar mMade.
Rich. Gudinnor menar du; — ty med förlof, Du tycker mer om hona än om hanne.
(En budbärare kommer).

Men hvem är du, hvars dystra blick förkunnar, Att korgens budskap sväfvar på din tunga?
Budb. Ack, en som har med jemmer sett uppå Hur ädle hertigen af York blef dräpt,
Er ädla fader och min kära herre.
.Edv. 0, säg ej mer; jag redan hört för mycket!
Rich. Säg hur han dog, ty jag vill höra allt.
Budb. Af många fiender han omhvärfcl var
Och slogs mot dem som Hektor, Trojas hopp,
Mot Grekerna, som ville storma Troja.
Men sjelfva ilerkules kan öfvermannas,
Och många hugg, om ock med liten yxa,
Den gröfsta jernek hugga ned och fälla.
Af många händer blef er far betvingad,
Men mördad blef han med förgrymmad arm
Af vilde Clifford och af drottningen,
Som under hånskratt krönte hertigen
På spott och spe; och, då af sorg han gret,
Den grymma qvinnan honom gaf en näsduk
Att torka kinden med; den doppad var
1 unga Rutlands blod af Clifford dräpt~
Sist efter mycket hån och spe de togo
Hans hufvud af och satte det på porten
Till staden York; der sitter det ännu,
Den sorgligaste syn jag nånsin skådat.

Edv. Ack, dyra York, som var vårt stöd och staf,
Då da är borta, är det ute med oss.
0, Clifford, vilde Clifford, da har dräpt
Ibland Europas ridderskap dess blomma;
Da har med svek och list besegrat honom,
Ty man mot man han hade dig besegrat! —Nu har min själs palats ett fängsel blifvit;
Ack, bryt dig ut, min själ, på det min kropp
Må bli till ro i jorden innesluten!
Ty aldrig mer jag någon fröjd skall njuta,
Nej aldrig, aldrig mera skåda fröjd.
Rich. Nej, — ingen gråt! all saften i min kropp
Ej släcker denna masugn i mitt hjerta.
Ej kan min tunga lätta barmens börda,
Ty samma andedrägt som skulle tala
På kolen blåser, som mitt hjerta glödga
Till flammor upp, som tårar skulle släcka.
Att gråta är att minska sorgens djup;
Nej, barn må gråta; hämd och svärd för mig! —Richard, jag bär ditt namn, din död jag hämnas,
Om ej, jag dör med ära på försöket.
Edv. Sitt namn den tappra hertigen dig lemnat, Hans stol och hertigdöme tillhör mig.
Rich. Nej, om du denna kungs-örns unge är, Så bör du kunna skåda sol’n i synen.
Ej hertigdöme säg, men thron och rike, Ty vinner da ej dem, är du ej hans.

(En marsch. WARWICK och MONTAGUE uppträda med troppar).

Warw. Nå väl, mylords; har står det till? hvad nytt?
iRich. Om, store Warwick, vi förtälja skulle
Vår sorgetidning och vid hvaxje ord
Med dolkstyng sarga oss tills allt var sagdt,
Så skulle orden pina mer än dolken.
Ack, tappre Warwick, hertig York är dräpt. Edv. 0 Warwick, Warwick! den Plantagenet,

Som höll dig kär, kär som sin egen själ, Har blifvit mördad af den dystra Clifford.
Warw. För tio dagar sedan dränkte jag
1 tårar denna nyhet; nu jag kommer
Att ännu mera ondt som händt förtälja.
Strax efter slagtaingen som stod vid Wakefield,
Der tappre York sitt sista andtag drog,
Kom bud till mig, så fort soni bud kan ila,
Om edert nederlag och Richards död.
1 London då, som kungens väktare,
Jag mönstring höll, drog mina vänner samman
Och ryckte väl utrustad, som jag trodde,
Eu~ot sanct-Albans drottningen att hejda
Och förde kungen med mig öfverallt,
Ty mina spejare mig hade sagt,
Att hennes fulla afsigt var att störta
Vårt sista parlamentsbeslut, som rörde
Kung Henriks ed och Yorkskn husets arfsrätt.
1 korthet sagdt, — vi lnöttes vid sanct-Albans
Och stridde maaligen å båda sidor;
Men antingen det nu var kungens köld
Som kylde mina krigsmäns heta mod,
Enär han såg så mildt på krigisk drottning,
Hvad, eller ryktet om Margrethas seger
Och mer än vanlig skräck för Cliffords stränghet,
Som dundrade om fångars blod och mord,
Det vet jag ej, men sanningen är den,
Att deras klingor flögo kring som blixtrar,
Men våra släpade som ugglan vingen
Och föllo som den Iata tröskarns slaga
Så sakta ned, som fölle de på vänner.
Jag muntrade dem upp med rättvis sak,
Med högre sold och löften om belöning;
Men fåfängt: de till strid ej hade hjerta,
Och vi med dem ej något hopp om seger.
Vi	flydde: kungen gick till drottningen.
Er bror lord Georg, Norfolk och jag sjeif

1 största hast nu gett oss af till er, Enär vi sport, att här i dessa trakter Ni samlat folk att börja strid ånyo.
.Edv. Hvar är då hertig Norfolk, bästa Warwick? Och när kom Georg från Burgund till England?
Warw. Sex mil härfrån står Norfolk med sin krigshär; Er bror blef skickad nyss utaf er tant, Den ädla hertiginnan af Burgund, Med ‘folk till hjelp i detta nödens krig.
Rich. För öfvermakt visst tappre Warwick flydde; Jag ofta sport hur djerft han har förföljt,
Men aldrig förr än nu att fegt han flytt. Warw. Ej heller spörjer dn min feghet nu;
Ty vet, att denna starka hand kan rycka
Från svaga Henriks hnfvnd diademet
Och vrida maktens spira nr hans hand,
Om ock han vore lika båld och stridsdjerf~
Som han för mildhet, frid och bön är känd. Rich. Det vet jag nog, lord Warwick; bannas ej,
Nitälskan för din ära böd mig tala.
Dock, uti denna nöd hvad är att göra?
Månn’ kasta våra pansarskjortor af
Och svepa oss i sorgens svarta rockar
Och räkna paternoster på vårt radband?
Hvad, eller skola vi på Oväns hjelm
Med hämdens starka arm vår’ andakt öfva?
Säg ja, om det ni vill, och flux till verket! Warw. Ja, derför just har Warwick sökt er upp,
Och derför kom min broder Montagne.
Gif akt, mylords! Den fräcka drottningen
Och Clifford och Northu mberland, den stolte,
Och andra gökar utaf samma kull
Ha smält den svaga konungen som vax.
Han edligt gaf sitt bifall till er arfsrätt,
Hans ed upptecknad är i parlamentet;
Och nu till London hela skaran gått
Att eden göra kraftlös och förinta

Hvad annars huset Lancaster kan skada.
Jag tror de hafva trettitusen man;
Om nu lord Norfolks manskap och mitt eget
Samt alla vänner, grefve March, som du
Kan samla hop uti det trogna Wales,
Kun stiga blott till fem och tjugo tusen,
Så marsch! Vi draga samtligen till London
Och stiga än en gång på skummig fåle
Och ropa än en gång: hugg in, hugg in!
Men vända aldrig mera om och fly.
Rich. Ja, nu jag hör den store Warwick tala:
Må solen aldrig skina mer på den
Som ropar: “fly!” när Warwick säger: “stå!” Ede. Lord Warwick, på din skuldra jag mig stöder,
Och sjunker du, — bevare himlen dig! —-Så faller Edvard ock, det Gud förbjude!
IVarw. Ej längre grefve March, nej, hertig York;
Ditt nästa steg är Englands kungathron.
Till Englands konung skall dn ropas ut
1 hvarje by, der vi marschera fram;
Och den som ej af fröjd sin mössa svingar
Skall mista hufvudet för sådant oskick.
Kung Edvard! tappre Richard! Montague!
Vi längre ej om lijelterykte drömme!
Appell, trumpeter! gripom verket an!
Rich. Nu, Clifford, vore ock ditt hjerta stål, —Så visst som dina dåd det stenhårdt visadt, —Jag skall det klyfva eller ge dig mitt.
Edv. Låt trumman slå allarm; — Gud och sanct Georg!

(En budbärare kommer).

Warw. Hvad nu? hvad nytt?
Budb. Mig hertig Norfolk sändt att säga er, Att drottningen med väldig härsmakt nalkas; Han ber er komma för att ]ådslå genast.
Warw. Det går ju bra, 1 krigsmän: låt oss ila.
(De gå).
25

ANDRA SCENEN.
Utanföre staden York.

(Konung HENRIK, drottning MARGARETHA, prinsen af WALES, CLIFFORD och NORTHUMBERLAND uppträda med troppar).

Marg. Välkommen till den goda staden York! Der ser ni hufvudet af dödsfienden, Som ville med er krona pryda sig. Säg, fröjdar icke denna syn ert hjerta?
K. Henr. Som klippan fröjdar dem som frukta skeppsbrott. —Det skär mig i min själ att skåda detta. —Ack hämnas ej, o Gud! oskyldig är jag
Och har mig veterligt min ed ej brutit. Cliff. Min konung, denna allt för stora godhet
Och olycks-mildhet bör ni lägga af.
Hvem blickar lejonet med mildhet på?
Ej på det djur, som vill dess kula röfva.
Hvems händer slickar skogarnas björninna?
Ej dens, som hennes ungar plåga gör.
Hvem undgår etterormens lömska dödsbett?
Ej den, som sätter foten på dess rygg.
Den stolte York din krona ville gripa,
Du log då han sin bistra panna rynkte.
Han, blott en hertig, ville fadershuld
Sin son till konung göra och sin ätt
Högt lyfta upp; men du, som konung är
Och med en sådan hoppfilll son välsignad,
Ditt bifall gaf att göra honom arflös,
En sak som ej om faderskärlek vittnar.
Se, sjelfva djuren mata sina ungar,
Och fast dem menskans åsyn är en skräck,
Så ser man dock, när deras små det gäller,
Hur de med samma vingars par, som stundoui
De brukat för att fly, den man bekriga
Som klifvlt uti deras näste opp

Samt offra egna lif till ynglets värn.
O	blygs, min kung, och lärdom tag af dem!
Det vore hårdt, om denna snälla gosse
Sin arfsrätt miste för sin faders skull
Och sade i en framtid till sin son:
“Det som min farfar och min farfarsfar
Förvärfvat gaf min fader dårligt bort.”
Ack, huru skamligt! Se på denna gosse
Och låt hans käcka blick, som lofvar honom
Fortunas gunst, ditt veka hjerta härda
Det arf att skydda, som är ditt och hans.
K.	Henr. Sin talarkonst har Clifford fyllest visat,
Och starka skäl han åberopat har;
Men säg mig, Clifford, har du aldrig hört,
Att orättfärdigt gods ej trefnad har?
Och var det alltid lyckligt för en son,
Att fadren snålat sig åt helvete?
Jag ger hvad godt jag gjort min son i arf,
Och ville att min far ej mer mig gifvit!
Ty allt det andra står mig dyrt och gör
Mig tusen sinom tusende bekymmer,
Men ej ett jota fröjd vid dess besittning.
Ack, frände York, att dina vänner visste
Hur det mig grämer der att se ditt hufvud!
Marg. Min kung, var munter; fienden är nära,
Och detta klenmod edert folk försvagar.
Ni lofvat slå vår son till riddare;
Drag svärdet ut och dubba honom genast. —Edvard, böj knä.
K. I1’enr. Edvard af Wales, var riddarslaget värd, Och endast för det rätta drag ditt svärd.
Pr. Min höge fader, med ers .nådes tillstånd Jag vill som thronens arfving draga det
Och i den kampen nyttja det till döden.
Cl~jf. Se, det är taladt, som en prins det höfves. (En budbärare kommer).
iRudb, J konungsliga krigsmän, varen redo!

Ty med en här af trettitusen man
Af Yorks parti lord Warwick kommer nu
Och ropar ut i hvarje stad till konung
Den unga York, och många följa honom.
Ställ upp er här till slag, de komma genast.
Cliff. Behagar ej ers höghet lemna fältet, Ty hennes majestät har bättre lycka
Då ni är borta.
Marg. Ja, min gode konung,
Och lemna ni oss andra åt vårt öde.
1<. Ilenr. Ert öde är ju mitt; jag stannar qvar.
North. Men stanna då med fast beslut att fäkta.
Pr. Uppmuntra dessa ädla lorder, fader, Och alla dem som strida för er sak, Drag svärdet ut och ropa ert “sanet Georg !“
(En marsch. EDVARD, GEORG, RICHARD, WARWICK, Non-FOLK och MONTAGUE uppträda med soldater).
Edv. Nå, falska Henrik, vill du tigga nåd Och sätta på mitt hufvud diademet,
Hvad, eller slåss på lif och död på fältet?
Marg. Smek-ungar må da trotsa, fräcka pojke, Men ej det höfves dig så djerft att tala
Inför din kung och laga öfverhet.
Edv. Ja.g är hans kung; han borde böja knä;
Jag med hans bifall blef till arfving korad.
Han bröt sin ed; ty, som jag hört, har ni,
Som konung är fast Henrik kronan bär,
1 annat parlament uppretat honom
Att	vräka mig och sätta in sin son. Cliffi Och allt med rätta;
Hvem skall väl ärfva fadren, om ej sonen?
Rich. Ha, är du der, du slagtare? — Jag qväfs!
CiitJ~ Ja, krokrygg, här jag står till trots för dig Och hvem som helst utaf ditt hela följe.
Rich. Det var ju du, som drap den unga Rutland?
Cliff. Och gamla York, — och är ej mätt ännu.
Rich. För Guds skull, lorder, ge signal till striden.
28

Warw. Nå, Henrik, vill du lemna från dig kronan?
Marg. Hvad, sturska Warwick, djerfs du tala här? Då du och jag sist möttes vid sanct-Albans,
Så let du mer på benen än på armen.
TVarw. Min tur det var att fly, nu är det din.
CliJ~ Så skröt du en gång förr och flydde dock.
Warw. Det var ej Cliffords kraft, som dref mig bort.
North. Ej heller War~vicks mod, som böd dig stanna.
Ricli. Northumberland, jag håller dig i ära. —Bryt detta samtal af; jag knappt kan tygla
Mitt starkt uppsvällda hjertas kraf på häsud
På Clifford der, den grymma barnamördarn.
Cliff. Jag slog ihjel din far; var han ett barn?
Rich. Ja, som en lömsk och feg förrädare Du honom drap så väl som unga Rutland;
Förr’n sol går .ned, du. ~kall din bragd förbanna.
K. Henr. Mylords, kåll upp att tala, hör på mig.
Marg. Om ej du trotsar dem, så håll din mun.
K. Ilenr. Jag ber dig, sätt ej grätisor för min tunga, Ty jag är konung och har rätt att tala.
Cliff~ Min kung, det sår, som detta möte vållat, Ej läkas kan nied ord, tig derför still.
Rich. Så drag ditt svärd, du bödel, ty vid honom Som har oss skapat svär jag på
Att Cliffords mandosu ligger på hans tunga.
Edv. Säg, Henrik, vill du gifva mig min rätt? Ettusen män, som frukost fått i dag, Ej skola nånsin spisa middag mer, Så vida du ej lemnar mig din krona.
Warw. Men nekar du, så kommer deras blod Uppå ditt lsufvud; York för rätten strider.
Pr. Om det är rätt, som Warwick kallar rätt, Så fns ej orätt till, men allt är rätt.
1?icls. Hvem helst dig aflat, — hon din Moder är, Och hennes tunga har du ärft, minsann.
Marg. Du liknar hvarken fader eller moder, Men snarare en otäck, brännmärkt krympling,

Af ödet tecknad lika afskyvärd Som giftig padda eller ödle-gadd.
Rich. Da Napels jern, förgyldt med engelskt guld,
Hvars fader låter kalla sig för kung, —Som om en rännsten skulle kallas haf, —Säg, blygs da ej vid minnet af din härkomst
Att röja nedrig börd med nedrigt tal? Edv. Risbastu’ bör den fräcka konan få,
Om riktigt hon sig sjelf skall lära känna. —Långt skönare än du var Helena,
Om ock din man en Menelaus är;
Men aldrig kränktes Agamemnons bror
Af henne så, som denne kung af dig.
Hans far huserade i Franklands hjerta
Och qväste kungen, krökte Dauphjns rygg;
Om Henrik endast jemngodt gifte fått,
Så hade än i dag han der regerat;
Men då han tog en tiggerska till äkta
Och hedrade din tiggarfar som svärfar,
Då kom ett moln för solen och en skur
Hans faders ära sköljde bort ur Frankland,
Och väckte uppror mot hans krona hemma.
Ty hvad har splitet väckt, om ej din högfärd?
Vårt anspråk slumrat än, om mjuk du varit,
Ty vi, af ömkan för den gode kungen,
Nog hade spart vårt kraf till annan tid. Georg. Men då vi sågo, att vårt solsken skapat
Åt dig en vår, men att din sommar ej
Oss frukter bar, så satte vi vår yxa
Till roten på ditt fräcka herrskarträd.
Och fast vi sjelfva rispades af eggen,
Så vet att, när en gång vi börjat hugga,
Så hålla vi ej upp förr’n du är fälld,
Ja,	eller vattnad med vårt varma blod. Edv. 1 sådant fast beslut jag trotsar dig
Och vill ej veta mer af underhandling, Då du har nekat milde kungen tala. —

Trumpeter, blås! — Och fladdre blodig fann; Till seger eller död den väg skall bana.
Marg. Håll, Edvard!
Edv. Nej, tredska qvinna! Nu till strid och slag;
Ditt ord skall kosta tusen lif i dag.	(De gå).

TREDJE SCENEN.
Ett slagfält emellan Towton och Saxton i Yorkshire.

(Vapenbrak. Anfall. WARWICK uppträder).

Warw. Utmattad som en häst som lupit kapp,
Jag lägger mig att andas sit en stnnd;
Ty månget hugg, som jag har fått och gifvit,
Har slappat mina väldigt knutna senor:
Jag måste hvila, vill jag eller ej.
(EDVARD kommer springande).
Edv. Le, ljufva himmel, eller drabba mig, Du bistra död, ty verlden rynkar pannan
Och Edvards sol i dunkla skyar går!
Warw. Hvad nu? Hur står vår lycka, hur vårt hopp?
(GEORG kommer~).
Georg. Vår lycka är förlust, vårt hopp förtviflan; Vår linie bruten är, förderf oss följer;
Hvad råder ni oss till? Hvart skall man fly?
Edv. Flykt hjelper ej; de följa oss med vingar; För svaga äro vi att hålla stånd.

(RICHARD Z ommer).

Rich. Ack, Warwick, hvarför har du lemnat oss?
En törstig jord din broders blod har druckit
Af Cliffords hvassa lans-spets tappadt ut,
Och midt i dödens ångst han ropade,
Liksom en dof trumpet från fjerran hörd,
“Hämd, Warwick! Broder, hämnas du min död !“
Så gaf, inunder buken på de hingstar,

Hvars hofskägg röko af hans varma blod, Den ädle riddersmannen upp sin anda.
Warw. Må jorden af vårt blod då blifva drucken!
Min häst jag dräper, ty jag vill ej fly.
Hvi stå vi nu som svaga qvinnor här
Och jemra oss, när fienden så rasar,
Och se derpå som på ett sorgespel,
Som diktadt blef och speladt blott för roskull?
 Här sväxjer jag på knä vid Gud i himlen Att aldrig hylla, aldrig stilla stå, Förr’n döden slutit mina ögon eller Af lyckan hämd i rågadt mätt jag vunnit.
Edv. 0 Warwick, här mitt knä med ditt jag böjer
Och kedjar mig vid dig med samma löfte. —Och förr’n från jordens kalla anlete
Mitt knä jag lyfter, lyfter jag mitt öga
Och mina händer och mitt hjerta upp
Till dig, som kungar höjer upp och störtar!
Med bön att du, om så din vilja är,
Att denna kropp af fienden skall sköflas,
Må öppna dock din himmels kopparportar
Och släppa in min syndafulla själ! —1~u, lorder, tagen afsked tills vi mötas,
Hvarhelst det vara må; jord eller himmel.
Rick. Min bror, gif mig din hand, — och, kära Warwick, Låt mina trötta armar famna dig: —Jag aldrig tårar fällt, men nu de rinna, Då så jag vintren ser på våren vinna.
Warw. Bort, bort! Annu en gång farväl, mylords!
Georg. Dock, låt oss alla gå till våra troppar
Och låta den få fly som ej vill stanna,
Och kalla den för pelare som bidar,
Samt, om vi lyckas, lofva dem en lön,
Så herrlig som olympisk segeikrans;
Det torde gjuta mod i qvalda bröst,
Ty ännu kan man lif och seger hoppas. —Ej dröjsmål längre; fram, med allan makt.

FJERDE SCENEN.
En annan del af slagfältet.

(Änfall. RICHARD och CLIFFORD uppträda).

I?ich. Nu, Clifford, har jag ändtligen fått dig fatt; Se, deiiiia armen är för hertig York, För Rutland denna, båda kräf~a hämd, Om ock med kopparmur du dig försk~nsat.
ClitT. Nu, Richard, är jag här med dig allena;
Se här den hand, som drap din fader York,
Och här den hand, som slog din broder Rutland,
Och héir det bröst, som njöt af deras död
Och manar båda dessa mina händer,
Som dråpo både far och bror för dig,
Att ofva samma gerning på dig sjeif;
Håll åt dig!

(De fälcta. WARWICK léonirner; CLIFFORD flyr~.

Rich. Nej, Warwic~, sök dig ut ett annat vildt, Ty sjeif jag denna varg till döds vill jaga. <‘De gå).

FEMTE SCENEN.
En annan del af slagfältet.

(Tumult. Konung HENRIK upptréider,X
K.	Ilenr. Ja, denna drabbning liknar morgons gryning,
Då lifligt ljus med matta skuggor krigar
Och herden, blåsande i valna fingrar,
Ej vet om dag, om natt det ännu är.
An hit~t svigtar den som mäktig sjö,
Af floden tvingad till att trotsa vinden,
An ditåt svigtar den som samma sjö,
Af vindens raseri på flykten drifven,
Och ~tundorn segrar floden, stundom vinden,
Nu har den ene, nu den andre styrkan;

Om segren slitas båda bröst mot bröst,
Men ingen vinner, ingen öfvervinues:
Så står den grymma drabbuingen och väger.
På denna tufva vill jag sätta mig.
Må Gud beskära segren hvem han vill!
Ty Margaretha, min gemål, och Clifford
Mig körde bort ur slaget; båda svuro,
Att bäst de lyckades (lä jag var borta.
Ack, att jag vore död, om Gud så ville!
Ty denna veild är idel sorg och qval.
o	Gud, mig tycks, det vore lyckligt lif
Att vara blott en simpel fåiahurde
Och sitta på en hög, som nu jag gör,
Och skära sol-ur ut, med prick vid prick,
Som visa hur minuterna de ila,
FIur många på en timma sig belöpa,
lIur många timmar föra dagen kring,
Hur många dagar göra, slut på året,
1-lur många år en menniska kan let\a.
Och när jag detta vet, jag delar tiden:
Så många timmar skall jag vakta hjorden;
Så många timmar. skall jag njuta hvila;
Så många timmar skall jag öfva andakt;
Så många timmar skall jag roa mig;
Så många dagar fåren gått med foster;
Så många veckor tills de kräken lamma;
Så många år tills kidens ull jag klipper.
Minuter, timmar, dagar, veckor, år,
Använda väl och riktigt, skola s~
Till stilla graf den hvita hjessan föra.
Ack, hvilket lit hur ljutligt och hur sällt!
0, ger ej hagtorn ljufligare skugga
At herden som de fromma lamm betraktar,
An baldakinen, stickad rikt med guld,
At kung som fruktar högförräderi?
Ack jo, det gör den, tusen, tusen gånger!
Och är ej fåraherdeus svaga vassla,

Hans tunna svala dryck ur läd erflaskan,
hans middagssömn inunder trädets skugga,
Det allt han ajuter uti lugn och ro,
Långt öfver furstens alla ujutuingar,
Hans läckra rätter gnistrande på guld,
Hans hvila på en konstrikt bäddad säng,
Der sorg, bekymmer, svek pä honom lura.
(Tumult. Fn son som har dräpt sin far kommer in, slåpande den döda kroppen med sig).
Son. Den vind, som viust ej bringar, blåser illa. —Nyss denna mami i haudgemäng jag drap;
Han säkert några krommor har i fickan.
Och jag, somn tager dem fråms honomn nu,
Kan innan qvällen dock mitt lif och dem
Få ge åt annan man, sOum han åt mig.
Hvem är det; — Gud! det är min täders anlet,
Den jag i misshugg dödat har i striden.
Du onda tid, som atlar slika bragder!
Från Londorm blef jag tvingad hit af kungen;
Min far, som var vasall åt gm’efve Warwick,
Af honom tvingad blef till Yorks parti.
Och jag, som fick mnitt lif utaf hans hand,
Har burit hand uppå min faders lif. —Förlåt mig, Gud! min gerning ej jag kände.
Förlåt mig, fader! ej jag kände dig.
Min gråt skall tvätta dina blodsår rena;
Nu ej ett ord, förr’n jag har gråtit ut.
K.	Henr. 0 jemmersyn! 0, blodbestänkta tid!
Då lejon föra krig om simma kulor,
Få stackars lamm för deras ilska pligta. —Gråt, arume man! Jag tår för tår dig hjelper;
Och måtte våra ögon och vårt hjerta,
Som vore de i inhemsk tvedrägt stadda,
Af tårar bländas och af smärta brista.
(En for sonm har dréipt sin son koanner in, bärande den döda kroppen i sina arnmar).
Fadr. Da som försvarat dig mot mig så dugtigt,

Ditt guld mig gif, om något guld du har,
Ty jag med hundra svärdshugg det har köpt. —Dock, låt mig se: — är det min oväns anlet?
Ack nej, nej, nej, det är min enda son! —Ack, barn, om än du något lif har qvar,
Slå ögat upp och se hvad strida skurar,
Af stormen i mitt hjerta väckta, strömma
På sår, som ge min blick och hjerta döden!
Gif nåd, o Gud, i denna jemreus tid —Ack, hvilka grymma vilda slagtambragder
Förblindadt onaturliga, förryckta
Har denna dödsfejd dagligdags ej aflat!
Din far, mitt barn, för tidigt gaf dig lifvet
Och har beröfvat dig ditt lif för sent!
K.	Hear. Ve öfver ve! — Ack, oerhörda qval!
0, att min död fick denna fasa hejda
Barumhertighet, o Gud, barmhertighet!
Hans panna hvita rosen bär och röda,
De båda kungahusens olycksfärger;
Hans purpurblod den ena liknar just,
Hans bleka kind är bilden af den andra.
Den ena vissne, må den andra blomstra!
Ty kämpa de, så vissna tusen lif.
Son. Ack, hur min moder för min faders död Mig banna skall och aldrig tröstad blifva!
Fadr. Ack, hur min moder för min gosses mord 1 gråt skall dränkas, aldrig tröstad blifva!
K. hear. Ack, hur mitt folk för dessa dåd skall harmas Uppå sin kung och aldrig tröstadt blifva!
Son. Har nånsin son så söej t en faders död?
Fadr. Har nånsin far begråtit så en son?
K. Hear. Har nånsin kung sitt folk beklagat så? Er sorg är stor, min tio gånger större.
Son. Jag bär dig bort, att jag må gråta ut.
(Uår med liket).
Fadr. Din svepning dessa armar skola blifva! Mitt hjerta, kära barn, skall bli din graf,

af till Berwick!

(De gå).

Ty aldrig skall din bild mitt hjerta lemna.
Dödskiockan i mitt bröst för dig skall sucka,
Och så din fader skall din likfärd fira,
Mer sörjande vid enda sonens död
An priamus vid alla sina söners.
Jag bär dig bort; nu fäkte den som vill;
Der ej jag borde har jag huggit till. (Går nmed liket).
1<. Henr. 1 sorgsne män, som höjen klagoskri, Här är en kung som sörjer mer än ni.

(Tumult. Anfall. Drottning MARGARETHA, prinSen af
WALES och EXETER uppträda).
Pr. Fly, fader! Alla våra vänner flytt, Och Warwick rasar som en hetsad tjur; Bort! Döden följer oss i hälarna.
Marg. Till häst, min konung! Genast
Edvard och Richard, liksom stöfvare
Som drifvit upp en stackars flygtig hare,
Med bistra ögon, gnistrande af ilska,
Och blodigt stål i knutna näfvar kramadt,
Förfölja oss; på ögonblicket bort! Exet. Ja, bort! ty hämden är i deras följe.
Nej, inga frågor; ila genast eller
Kom efter mig, så vill jag visa vagen.
K Henr. Nej, tag mig med dig, gode Exeter; Jag fruktar ej att dröja, men jag önskar Att följa drottningen. Nu framåt; bort!

SJETTE SCENEN.
(Högljudt tumult. CLIFFORD kommer, sårad).

Cliff. Här brinner ut och dör min lefnads ljus,
Som, då det ännu brann, kung Henrik lyste.
0, Lancaster! Ditt nederlag jag fruktar
Mer än min själs skilsmessa från min kropp.
Med kärlek eller skräck jag många vänner
Fastlimmade vid dig; men när jag faller,

Så smälter denna sega kittning ned
Och mattar dig, memm styrker stolta York.
Likt	or svärma men igheter,
Och hvart, om ej mot solen, flyga myggen?
Och hvilken skiner nu, om ej din ovän?
O	Phoebus, om du icke hade låtit
Ditt eldspann tyglas utaf Phaöton,
Så hade ej din strålvagu jorden svedt;
Och, Henrik, om du herrskat som en kung,
Så som din far och som din farfar gjorde,
Och aldrig lemnat huset York en fotbredd,
Så hade de ej svärmat nu somn flugor;
Och jag och många tusen hör i landet
Ej hade lemnat enkor qvar i sorg,
Och ~jelf du suttit på din thron i lugn.
Men ogräs växer bäst vid ljumma vindar,
Och efterlåtenhet gör röfvarn fräck, —Min klagan fåfäng är, mitt sår obotligt;
Ej väg till flykt, ej heller kraft att fly;
Min fiende är hård och skoningslös,
Ty jag af honom ej förtjenat skoning.
1 mina djupa sår har luften trängt,
Och mycken blodförlust har gjort mig matt; —York, Richard, Warwick, hören Cliffords röst:
Jag edra fäder drap; här är mitt bröst. (Han svimmar).

(Tumult och återtåg. EDVARD, GEORG, RICHARD, MONTAGUE och WÄRwICK uppträda med soldater).

Edv. Drag andan, lorder; medgång bjuder hejd
Och glattar vänligt krigets rynkta panna. —En tropp förföljer blodigt sinnad drottning
Som förde Henrik, fast 1jan konung var,
Liksom ett segel fyldt med häftig stormvind
Galejan tvingar att mot strömmen gå.
Men tror ni ock, att Clifford flytt med dem?
Warw. Han har omöjligt kunnat komma undan, Ty — midt. i synen kan jag säga det —

Er broder Richard honom märkt för grafren, Och hvarsomhelst han är, så är han död.
(CLIFrORD suckar djupt och dörr.
Edv. Hvems själ är det som tar sitt tunga afsked?
Rich. En dödssuck djup, som skildes kropp och själ.
Jude. Hvem är det? Nu, då slagtuingen är slutad, Vän eller ovän, skonsamt han behandles.
J?ich. Din nåd du återkalle; det är Clifford
Som ej tillfreds att hafva stympat greiien,
Dcii unga Rutland, då han nyss fått lög
Sin mördarknif till sjelfva roten satte,
Der denna späda qvist så ljuft slog ut,
Jag menar hertigen af York, vår far.
TTTarw. Tag ned hans hnfvud från den Yorkska porten, Er faders hufvud ditsatt utaf Clifford, Och sätt i stället Chiffords hufvud dit, Ty lika bör med lika vedergällas.
JZde. Bär fram det Yorkska husets likfärds-nggla, Som sjöng om idel död för oss och våra.
Nu döden skall hans olycksstrupe täppa, Och ej hans hemska tunga tala mer.
~Några af sviten släpa fram liket).
Worw. Jag tror, att han förlorat sansuingen; —Säg, Clifford, hör du hveui dig talar till? —Lifsgnistan är i dödens skyar qväfd, Han ser oss ej och hör ej hvad vi säga.
Rich. 0, att han gjorde det! — Kanhända gör han; Han låtsar bara så, det der är list;
Han vill de bittra smädeorden slippa, Som han vår fader i hans dödsstund gaf.
Georg. Om det du tror, så smäda honom bittert.
Rich. Hör, Clifford, bed om nåd, iucn få ej nåd.
iEdv. Hör, Clifford, ångra dig med fruktlös ånger.
Warw. Tänk ut en ursäkt för din synd, lord Clifford.
Georg. Vi skola tänka suarter ut för den.
Rich. Du York höll kär, och jag är sosi af York.
Edv. Du skonte Rutland; så jag skonar dig.

Georg. Hvar är ditt skyddsvärn nu, kapten Margretha?
Warw. De håna dig, lord Clifford; svärj som vanligh
Rich. Hvad, ingen ed? förtvifladt hårdt, att Clifford
Ej någon ed har qvar åt sina vänner!
Nu ser jag han är död; och, vid min själ,
Om denna högra handen kunde köpa
Åt honom endast tvenne timmars iii,
På hvilka jag fick drifra gäck med honom,
Så högge jag den af med denna venstra
Och qväfde med dess blod den grymma skurk,
Hvars blodtörst ej af Yorks och Rutlands läskats. Wörw. Men han är död: slå af den skurkens hufvud~
Och sätt det der din faders hufrud sitter. —-
Nu draga vi till London i tiiumf,
Der du till Englands konung krönas skall.
Jag seglar derifråu till Frankrike
Och friar der för dig till fröken Bona.
Så skall du sammanknyta båda landen;
Med Frankrike till vän, du ej bör frukta
Att dina sprängda fiender sig samla;
Ty om de också icke stickas farligt,
Så plåga de likväl med surr ditt öra.
Först vill jag se på kröningen och sedan
Tvärs öfver hafvet segla till Bretagne
1 friarevärf, om så min kung det täckes.
Edv. Ja, som da vill, så skall det bli, min Warwick;
Ty på din skuldra bygger jag min thron,
Och aldrig skall jag något företaga,
Hvari ditt råd och bifQll felas mig. —Dig, Richard, gör jag nu till hertig Gloster,
Och dig till Clarence, Georg; — Warwick göre
Och låte hvad han vill, så väl som jag.
Rich. Gör mig till Clarence och min bror till Gloster,, Ty Glosters hertigdöme bådar ondt.
Warw. Åh, prata icke sådant tokeri;
Blif hertig Gloster, Richard; nu till London Att taga i besittning hvad vi fått.

TREDJE AKTEN. FÖRSTA SCENEN.
En jagtpark i norra England.
(Två skogvaktare uppträda med armborst i handen).

1 Skogv. 1 detta tjocka snår vi gömma oss, Ty öfver slätten här skall hjorten komma; ‘Vi ställa oss i buskarna på lur
Och välja ut det bästa villebrådet.
2 Skogv. Jag vill deruppe ställa mig på backen, Så kunna vi få skjuta båda två.
1 Skogv. Det går ej an, ty klangen
Kan skrämma den och så mitt skott jag
Här stå vi båda två och sigta väl;
På det att tiden ej må bli oss lång,
Vill	jag berätta dig hvad häromdagen,
På	samma plats der nu vi stå, mig hände. 2 Skogv. I~ej vänta, tills den karlen gått förbi.

(Konung HENRIK kommer förklädd med en bönbok i handen).
K. Ilenr. Från Skottland stal jag mig af kärlig längtan
Att ge mitt land en helsning med mitt öga.
nej, Henrik, Henrik, ej ditt land är detta;
Din plats är fylld, din spira från dig ryckt,
Den helga oljan från din hjessa sköljd;
Mig kalla inga böjda knän för Cmesar,
Och ingen söker ödmjukt rätt hos dig,
Nej, ingen, ingen litar mer dig an,
Sjelf kan jag ej mig hjelpa, mindre andra.
1 Skogv. Se här en hjort, hvars skinn betalar sig; Det är för detta kungen; låt oss gripa’n.
K. Tlenr. Jag vill min svåra motgång ödmjukt bära; De vise säga, att det visast är.
2 Skogv. Hvi dr4ja nu? Kom, låt oss gripa honom!
1 Skogv. Nej, håll en stund och låt oss höra mer.
K. Henr. Min son och drottning sökt i Frankland hjelp, Och bålde Warwick sig begifvit dit
från ditt armborst
mister.

För att begära af den franska kungen
Hans syster Bona till gemål åt Edvard.
Är detta sant, du arma son och drottning,
Så är er möda spilld och platt förgäfves,
Tv Warwick är en tintlig talare
Och Ludvig är en ganska lättrörd prins.
Då borde väl Margaretha röra honom;
Hon är en qvinna, högst beklagansvärd.
Med suckar Ludvigs bröst hon skall bestorma;
Med tårar kan hon smälta marmorbjertan,
Hon tigrar med sin sorg beveka kan
Och väcka i en Neros hjerta ånger
Med sina snyftaingar och salta tårar.
Men Warwick ger, och Margaretha tigger:
Till venster tigger hon om hjeip åt Henrik,
Till höger friar han för unga Edvard.
Med gråt hon säger: “afsatt är min Henrik;”
Han ler och säger: “ditsatt är umin Edvard;”
Och så kan hon ej tala mer för sorg,
När han utvecklar Edvards rätt till kronan
Med hala vändningar och månget kraftskäl
Och vinner kungen slutligen från henne
Samt löfte om hans syster och hvad mer
Som stödja kan och styrka Edvards thron.
Så går det, Margaretha! Stackare,
Så hjelpiös som du kom man skall dig lemna!
2 Slcogv. Säg, hvem är du, som der om drottningar Och kungar talar?
	K.	Henr.	Mera än jag synes,
Och mindre än jag var i kraft af börd;
En menniska åtminstone, ty mindre
Jag ej kan vara dock, och menniskor,
T)e måtte väl om konungar få tala,
Och hvarför icke jag?

2 Skogr. Ja, men du talar, soni du vore kung.
K.	Henr. Det är jag ock i hu,,en; det är nog.
2 Skogr. Men om du konung är, hvar är din krona?
42

K. Hem’. 1 hjertat bär jag den, men ej på hjessan, Ej prydd med ädla stenar och demanter, Ej heller synlig, ty förnöjsamhet
Den kronan heter, sällhn ägd af kungar.
2 Skogv. Godt, är ni konung af förnöjsamheten,
Så får ni med förnöjsnmhetens krona
1 all förnöjsamhet med oss spatsera,
Ty utan tvifvel ni den kungen är,
Som utaf konung Edvard blifvit afsatt;
Och vi, som svurit honom trohetsed,
Nu häkta er som är hans fiende.
K. Henr. Men svor ni aldrig förr och bröt er ed?
2 Skogv. Nej aldrig förr och minst en sådan ed.
K Hem’. Hvar vore ni, då jag var kung i England?
2 Skogv. 1 landet här, der än vi bo och bygga.
K. Hear. Vid nio månars ålder blef jag krönt, Min far och farfar vore konungar, Och ni har svurit trohetsed åt mig, Nu säg mig, har ni ej den eden brutit!
1 Skogv. Nej, ty vi voro undersåter blott Så länge ni var kung.
	K.	Hear.	Nå, är jag död?
Hvad, andas jag ej som en menniska?
Ack, stackars folk, ni vet ej hvad ni svätjer.
Se, hur jag blåser från mig detta dun,
Och huru luften blåser det tillbaka;
Det lyder villigt flägten från min mun
Och viker genast för en annan flägt,
Men styres jemt af den som starkast blåser.
Ett sådant dun är menighetens lydnad.
Men bryt ej eden dock; med denna synd
Skall ej min milda bön belasta er.
Gör hvad ni vill; en konung ni befalle;
Nu är ni kungar; bjud, jag lyder der.

1 Skogc. Vi äro kungens trogna undersåter, Kung Edvards.

Pi. hear. Så som än en gång kung Henriks, 1 fall han sutte der kung Edvard sitter.
1 Skogv. 1 Guds och kungens namn vi er befalla Att följa oss till ortens myndigheter.
Pi. Henr. 1 Herrans namn! Er konungs namn skall vördas. Hvad Herren vill det må er konung göra,
Och gör han det, så vill jag ödmjukt lyda.	(De gå)¶

XNDRA SCENEN.
London. Ett rum i slottet.

(Konung EDVARD, GLOSTER, CLARENCE och lady GREY
uppträda).

Pi. Pide. Min bror af Gloster, — denna damens man,
Sir John af Grey, vid Albans stupade,
Och alla riddarns gods af segrarn togos.
INu söker hon att godsen återfå,
Det vi med billighet ej kunna neka,
Då det i striden’ var för huset York
Som denna goda ädling miste lifvet.
Glost. Ers höghet bör en sådan bön bevilja; Vanhederligt det vore att ‘den afslå.
Pi. Pide. Så vore det; dock än jag dröjer litet.
Glost. (iL4fsides till CLARENCE). Ha! är det så? Jag ser, att frun skall först bevilja något,
Förr’n kungen hennes bön bevilja kan.
Clar. (Äfsides). Han känner jagten; ej han släpper sporret.
Glost. (Afsides). Tyst!
K. Edv. (Till lady Grey). Vi vilja öfverväga er begäran; Kom hit en annan gång att få besked.
L. Grey. Jag kan ej tåla uppskof, milde konung; Ers höghet täcktes genast svara mig;
Hvad er behagar skall mig vara nog.
Glost. <iélfsides). Ha, enka, ingen nöd med dina gods,
44

Om han och du behaga ett och samma.
Håll bättre åt dig, annars får dm1 stöten.
Clar. (Äfsides). Hon står sig nog, såvida hon ej faller.
Glost. (Äfsides). Det Gud förbjude! ty han passar på.
Pi. Pidv. Säg, huru många barn ni har, min fru?
Clar. (Afsides). Jag tror han vill ett barn af henne tigga.
Glost. (Afsides,~. Nej, tusan! heldre skänka henne två.
L. Grey. Tre barn, min allernådigaste konung.
Glost. Mfsides,). Du får väl fyra, om du lyder honom.
Pi. Edv. Det vore synd, om fadersarf de miste.
L.	Grey. Förbarma er, min kung, och gif dem det.
Pi. Pidv. Jag denna fmuns förstånd på prof vill sätta; 41 prinsar, gån tihlsides, jag er ber.
Glost. Vi gå; men snart din ungdom går sin väg; An går det nog; men snart du går på kryckor.
			(GLOSTER och CLARENCE draga sig tillbedca).
	Pi.	Pide.	Säg nu, min fru, om edra barn ni älskar?
	L.	Grey.	Ja, lika hjerthigt som mig sjelf jag älskar.
	Pi.	Edv.	Och mycket vill för deras skull ni göra?
	L.	Grey.	För deras skull jag ville gerr~a lida.
	Pi.	Pide.	Så vinn er amakes gods flir deras skull. 1
	L.	Grey.	Ja, derför har jag kommit hit, min kung.
	Pi.	Ede.	Jag vill er säga imur ni dem skall vinna.
L.	Grey. Då blir till tjenst min kung jag högst förbunden.
	Pi.	Edv.	Och hvilken tjenst vill ni då göra mig? 7
	L.	Grey.	Hvad ni befaller och jag mäktar göra.
	Pi.	Pide.	Mitt tillbud tål ej några undantag.
	L.	Grey.	Med undantag om jag ej kan, min kung.
	Pi.	Pide.	Du kan hvad jag dig tänker bedja om.
	L.	Grey.	Då vill jag göra hvad min kung befaller.
Glost. (Äfsides). Han klämmer hårdt; stam’kt regn kan slita marmor.
Clar. tidfsides). Så röd som eld! nu smälter hennes vax:
	L.	Grey.	Em’s höghet tiger? hvad befaller ni.
	Pi.	Pide.	Hvad lätt du gör;. du skall en konung älska.
	L.	Grey.	Det snart är gjort, ty jag är undersåte.
	Pi.	Pide.	Då mkänker jag dig stiax din makes gods.
	45

L.	Grey. Med tusen tack jag bjuder er farväl.
Glost. <Afsides). Nu är det gjort; nu niger hon på saken.
Pi. Pidr. Nej, stanna qvar; jag menar kärleks finkter.
L.	Grey. Det menar också jag, min gode konung.
Pi. Pidv. Men i en annan mening, fi’uktar jag; Hvad kärlek tror du att jag önskar mig?
L. Grey. Min förbön, tack och kärlek in i döden, Hvad dygd kan fordra och hvad dygd kan gifva.
Pi. Pidv. Nej, sådan kärlek menade jag ej.
L. Grey. Nå väl, då menam’ ni ej Imvad jag trodde.
Pi. Pidv. Men mmu förstår dn väl tilldels min håg?
L.	Grey. Min håg beviljar aldrig hvad jag troi’ Ni tänker nu, om nu jag tänker mätt.
Pi. Pidv. Hos dig jag tänker ligga, öppet sngdt.
L. Grey. Och öppet sagdt, i jern jag heldre låge.
Pi. Pidv. Då. får du ej din makes gods igen.
L. Grey. Så vare äran då mitt hifgeding; Med dess förlust jag vill ej godsen köpa.
K Pidv. Men amycket oi’ätt gör dn dina barn.
L. Grey. Och ni, ers höghet, både dem och mig. Men denna muntra skämtan, höge lmem’m’e, Den passar icke för min fordm’ans allvam’; Låt mnig få svar bestämdt: ja, eller nej.
Pi. Pidv. Ja, om du svaram’ ja på hvad jag fordrar, Nej, om du säger nej till min begäran.
L. Grey. Nå väl då, nej; och så. är saken slut.
Glost. t’Afsides). Han korgen fåm’; se, enkan rynkar paimnan.
Ciae’. (4fsides). Han är den gröfsta fi’iare på jorden.
Pi. Pidv. <‘Äfsides,>. 1 hmennes blickar r4js en ärbar själ;
1 hennes ord en klokhet utan like,
Och hennes gåfvor fordra kunglig m’ang;
Så eller så — hon passam’ för cmi kung
Och blir min älskarinna eller drottning. —	~Högt~.
Tänk nu om Edvard toge dig till dm’ottning? —
L. Grey. Det lättare äm’ sagdt än gjordt, min kung:
Er,undersåte kan ni skänmta med,
Men ej till drottning passar hon det minsta.

Pi. Pide. Jag svär dig vid min thron, du hulda enka Att jag ej annat säger än jag menar;
Jag vill som älskarinna ega dig.
L.	Grey. Och det är mer än jag bevilja kan; För ringa är jag att er drottning bli,
Men dock för god att blott er frilha vara.
Pi. Pide. Du skräder ord; jag menade ju drottning.
L. Grey. Det skulle kränka er, min höge konung, Om mina söner kallade er fam’.
Pi. Pidv. Nej icke mera än om mina döttrar
Dig kallade för mor; du är ju enka,
Och några barn du har; vid Herrans mnoder,
Fast jag är ungkarl, har jag också några:
Hur skönt att vara far till många barn!
Nej, svara icke mer; du bhim’ min drottning.
Glost. (ÄfsidesjL Den andans mannen slutat nu att skrifta. Clar. (Afsides). Han säkert bigtstol vill med brud-
stol skifta.
K. Pide. Ni undrar visst hvad vi ha pratat här? Glost. Ej enkan gillar det; hon dyster är. K Pide. Ni skulle säkert tycka illa vara,
Om jag till maka hemmne tog?
	Clar.	At hvem?
	Pi. Pidv. Hå, Clarence, åt	mig sjelf.
	Glost.		1 tio dagar
Man skulle derpå undra i det minsta.
(Jiar. Det vore en dag mem’, än slikt plär räcka.
Glost. 1 sådan grad ett underverk det vore.
Pi. Pide. Ja, bröder, skämta ni; men vet, att jag Har hennes bön om mannens gods beviljat.
	(Pm adelsman Icommer~).

Ädeism. Min konung! Henrik Lancaster är gripen Och står som fånge framför slottets port.
Pi. Pide. Så laga df, att han blir förd till Towern. —Nu, mina bröder, spörja vi den mannen,
Som gripit honom, huru det gått till. —

Kom nu, min fru; — och hiören det J prinsar, J skolen hålla henne uti ära.
(Konung EDVARD, lady GREY, CLARENCE och adelsmannen g4>. Glost. Ja, Edvard håller qvinfolk han — i ära.
Ack, att i merg och ben så tärd han vore,
Att inga friska qvistar från hans länder
Min framtids gyllne planer korsade!
Dock mellarm mig och mina tankars sträfvan —När lystne Edvards rätt begrafven bhifvit —Stå Clarence, Henrik och hans son, ung Edvard,
Saumt deras hifsarfvingar i en framtid
Och mota mig att ingen plats jag får;
En högst betänkelig omständigimet!
Så står jag blott och drömmer här om makt,
Liksom en man som ståm’ på kringsköljd udde,
Och ser en tjerran strand den han vill nå,
Och önskar att hans fot fick ögat följa,
Och bannar sjön som stänger honom vägen,
Och ville gerna tappa ut dess böljor.
Så, fjemran från, jag traktar efter km’onan,
Och så jag står och bannar mina hinder
Och säger att jag vill dem skära bort
Och me4 omöjhigheter srnickrar mig.
Min blick för snabb, min själ för inbilsk är,
Om hand och kraft ej mäkta likna dem.
Oodt; tänk om intet rike fans åt Richard,
Hvad annan glädje kan väl vemiden gifva?
Jag vill i qvianosköt min himmel söka
Och sira ut min kropp med bjefs och glitter,
Med blick och ord förtrolla hulda damer.
Ack, hvihken dårlig tanke, mindre trolig
An att förvärfva tusen gylne kronom’!
Nej, kärlek svor mig hat i moderlifvet
Och mutade, om sina fröjder nisk,
Med någon skänk den skröpliga naturen
Att krympa hop min arm som vissnadt strå,
Att torna upp en puckel på min rygg,
48

Der fulhet sitter, hånande min kropp:
Att till en låghalt krympling göra mig,
Vanskaplig uti alla mina lemmar,
Ett kaos lik och lik björninnans unge,
Den modren än ej hunnit slicka skaplig.
Och är jag då en man för kärlek gjord?
O	galenskap att hysa sådan tanke?
Nej, då vår jord ej annan fröjd mig unnar
An den att tukta, qväsa och förtrycka
En hvar som bättre skapad är än jag,
Så är min himmel att om kronan drömma
Och anse denna verid som helvete,
Till dess mitt hufvud ofvan fula puckeln
Omfamnas af den gyldne kronans ring.
Dock vet jag ej har jag skall kronan vinna,
Ty månget lif mig skiljer från mitt hem
Och jag — liksom i vildan skog en man,
Som rifver törnen och af törnen rifves
Och söker väg, men villas bort från vägen
Och vet ej hvar den fria luften fns,
Men slits förtvifladt för att hitta ut, —Så jag för Englands krona pinar mig
Och vill från sådant qval mig göra lös,
Om ej, mig hngga väg med blodig yxa.
Ha! jag kan le och mörda när jag ler
Och ropa: skönt! när det i hjertat svider,
Och våta kinderna med tvungna tårar
Och vända anletsdragen hur jag vill.
Jag flere skepp än hafsfrun sänka skall
Och blicka värre död än basilisken.
Så bra som Nestor skall jag hålla tal
Och svika listigare än Ulysses,
Och, Sinon lik, ett annat Troja taga:
Jag lånar färger åt kameleonten
Och byter skinn i kapp med Proteus
Och ger en grym Machiavell lektioner.

Den sådant kan tar nog en krona fatt;
Jag drar den ned, om ock den högre satt.	(Går)~.

TREDJE SCENEN.
Frankrike. Ett rum i palatset.

(Puicor och trumpeter. Konung LUDVIG och BONA uppträda med svit. Konungen sätter sig på sin thron. Derefter komma drottning MARGARETHA, prins EDVARD och grefven af OXFORD).

K.	Ludv. (Stiger upp,). Du Englands sköna drottning, Margaretha,
Sitt ned hos oss; det psssar ej din rang
Och börd, att du skall stå, när Ludvig sitter.
Mary. Nej, Frankers store kung; nu Margaretha
Får stryka segel, lära sig att tjena,
Då konungar befalla. Ja, jag var
1 fordna gyldne dagar Englands drottning,
Men nu har ofärd trampat ner min titel
Och slagit mig med skymf till jorden ned,
Der jag får sätta mig bredvid min lycka
Och vänja mig vid sådan ödmjuk plats.
K.	Ludv. Säg, sköna drottning, hvarför så förtviflad?
Mary. Af skäl som fylla ögonen med tårar, Sorgdränka hjertat och förlama tungan.
K.	Ludv. Hvadhelst det vara må, så var dig lik
Och sätt dig ned hos oss och böj ej nacken
Inunder lyckans ok; ditt djerfva mod
Bör triumfera öfver hvasje ofärd.
Säg, Margaretha, öppet ut din sorg;
Den lindras skall, om Frankrike kan hjelpa.
Mary. Ditt milda tal min sjunkna ande lifvar Och ger min stumma smärta lof att tala. —Det vare då den ädle Ludvig kunnigt, Att Henrik, som mitt hela hjerta äger, från konung är till biltog man förvandlad

Och lefver nu i Skottland som en flykting,
1 det den stolte Edvard, hertig York,
Med våld har rånat kungathron och krona
Från honom, Englands lagligt smorde konung.
Nu kommer jag, den arma Margaretha,
Hit med min son, prins Edvard, Henriks arfving,
Att bedja dig om rätt och billig hjelp,
Och sviker du, är allt vårt hopp förloradt;
Oss Skottland hjelpa vill, men knu ej hjelpa;
Vårt folk och våra pärer man förfört,
Vår skatt är tagen, flyktat har vår här,
Och, som da ser, med oss det ute är.
K. Ludv. Du höga drottning, lugna smärtans storm, Så vill jag tänka på att dämpa den.
Mary. Vår ovän vinner makt, ju mer vi dröja.
K.	Ludv. Och hjelpen mera kraft, ju mer jag dröjer.
Marg. Otåligheten följer stora sorger; —Der kommer han som vållat mina sorger.
(WARwIOK uppträder med svit).
K.	Ludv. Hvem träder fram så djerft till vår person?
Mary. Vår grefve Warwick, Edvards bästa vän.
K.	Ludv. Välkommen, tappra Warwick! Säg, hvad vill du?
(Han stiger ned från thronen; MARGARETHA reser sig).
Marg. Ja, nu begynner än en storm att rasa, Ty det är han som väcker storm och flod.
Warw. Den ädle Edvard, Albions herrskare,
Min kung och herre och din svurne vän,
Mig skickat hit med oförfalskad vänskap,
Att först din fursteliga höghet helsa,
Och sedan att begära vänskapsband,
Och sist att detta vänskapsband bekräfta
Med knytande af giftermål, om du
Din dygdesamma syster, fröken Bona,
Till äkta värdes ge åt Englands kung. Marg. Om sådant sker, är Henriks hopp förloradt.
Warw.	(Till BONA). Och, å min konungs vägnar, ädla fröken,

Jag har det uppdrag, med er gunst och nåde,
Att underdånigst kyssa er på handen
Och lägga fram för dig min konungs hjerta,
Der ryktet, som har trängt sig till hans öra,
Din skönhets afbild och din dygd planterat. Mary. Kung Ludvig, Fröken Bona, låt mig tala,
Förr än J svaren honom! Warwicks bön
Ej går från välment kärlek hos prins Edvard,
Men från bedrägeri i nödens stund;
Ty hur kan en tyrann väl herrska hemma,
Om ej han har ett utländskt starkt förbund?
Att en tyrann han är bevisar detta, —Att Henrik lefver än; och doge Henrik,
Så står prins Edvard här, kung Henriks son.
Se derför till, att ej med detta gifte
Du skymf och fara dig förvärfvar, Ludvig.
Ty om tyrannen ock en liten tid
Sin spira svingar, är dock himlen rättvis
Och tiden undertrycker våld och orätt. Warw. Da smädefulla Margaretha! Pr. Och hvarför icke drottning? Warw. Din fader Henrik var en usurpator,
Och du ej mer är prins, än hon är drottning. Gxf. Då annullerar Warwick store Gaunt,
Som intog större delen utaf Spanien;
Och, efter John af Gaunt, den fjerde Henrik,
Hvars visdom var de visaste en spegel;
Och, efter denna prins, den femte Henrik,
Som vann med sina bragder hela Frankland:
Från dessa stammar denna Henrik ned. Warw. Oxford, hur kommer sig att du ej nämnde
Uti ditt hala tal hur sjette Henrik
Förlorat allt som femte Henrik vunnit,
För franska pärer lustigt nog att höra?
För öfrigt nämner du ett ättartal
På två och sexti år; en ringa tid,
Då fråga är om häfd på kungadömen.

Oxf. Kan så du tala mot en furste, Warwick, Den du har tjent i sex och tretti år,
Och icke rodna som förrädare?
Warw. Kan Oxford, som för rätt har ifrat städse, Nu skyla falskhet med ett ättartal?
Fy, lemna Henrik, kalla Edvard konung!
Oxf. Jag kalla den för kung, hvars vrånga dom
Har under bilan lagt lord Aubrey Vere,
Min äldre bror? Och ännu mer, min far,
Just då hans mogna år begynte falla
Och då han nalkades till dödens port.
Nej, nej! Så länge denna armen håller,
Så skall den hålla Lancaster vid makt.
Warw. Och jag skall hålla huset York vid makt.
K. Ludv. Prins Edvard, Oxford, drottning Margaretha, Jag ber er, träden nu till sides litet;
Jag vidare vill tala med lord Warwick.
Mary. Gud låte Warwicks ord ej dåra honom!
(Drottningen, prins EDVARD och OXFORD aftägsna sig).
K. Ludv. Nå, Warwick, säg mig nu, på samvete,
Om Edvard är er rätte kung och herre?
Ty gerna ej med den jag mig förbunde
Som icke vore lagligt vald till kung.
Warw. Min ära sätter jag i pant derför.
K Ludv. Men står han också väl i folkets ögon?
Warw. Så mycket mer som Henrik lidit ofärd.
K. Ludv. Så säg mig — all förställning satt å sido —Uppriktigt huru mycket Edvard älskar
Vår syster Bona.
Warw.	Så han tycks älska,
Som det en sådan mäktig konung höfves.
Jag ofta honom hört med ed bekräfta,
Att, evighetens planta lik, hans kärlek
1 dygdens jordmån rotad var och dref
1 skönhets solsken sina Löf och frukter;
Från afund fri, men icke från förakt,
Så framt ej Bona lindrar qvalens makt.

K.	Ludv. Nå, syster, låt oss höra ert beslut. Bona. Ert ja-ord eller nej är också mitt: —(Till WARWICK).

Dock tillstår jag, att ofta före detta, Då jag hört talas om er konungs värde, Mitt öra frestat mitt förstånd till ömhet.
K.	Ludv. Nå väl — då blir vår syster Edvards maka;
Artiklar skola genast sättas upp
Som stadga hvad er kung skall gifva henne
Till gengäld för den hemgift som vi ge.
Kom, drottning Margaretha, och var vittne
Att Bona sig med Englands kung förlofvar.
Pr. Med Edvard, ja, men ej med Englands kung. Mary. Du falske Warwick! Så du listigt ville
Med detta giftermål min bön förinta.
Förrän da kom, var Ludvig Henriks vän.
K. iLudv. Och är ännu hans vän och Margarethas.
Men om er rätt till kronan ej är stark, —Som det af Edvards goda framgång tyckes —Så är det billigt, att jag blifver qvitt
Det löfte som jag gifvit att er hjelpa.
Dock skall hos mig ni all den godhet njuta,
Som ni kan fordra och som jag kan gifva. Warw. 1 Skottland lefver Henrik nu och trifs;
Han intet har och intet kan förlora.
Och ni, som vår för detta drottning är,
En fader har som kan er underhålla;
Då ligger ni ej Frankrike till last.
Marg. Tyst, tyst, da fräcka, oförskämda Warwick,
Som kungar sätter af och till förmäten!
Jag går ej förr än jag med tal och tårar,
Som vittna sanning båda, visat Ludvig
Ditt lömska svek och Edvards falska kärlek;
J åren lika stora skälmar båda.

(Ett posthorn höres utanföre).
K. Ludv. Dig gäller budet, Warwick, eller oss.

(‘En budbärare kommerjl.
BudS. Mylord ambassadör, här är ett bref
Ifrån er bror, markisen Montagne. —	(Till LUDtIG).
Och här, ers höghet, ett ifrån vår kung. -—(Till MARGARETHA).
Och ett till er min fru; från hvem, det vet jag ej. (De läsa. sina bref).
Oxf. Vår drottning läser leende sitt breg Men Warwick rynkar pannan; det yr bra.
Pr. Nej, se hur Ludvig trampar som i nässlor, Jag hoppas allt går väl.
K Ludv. Nå, Warwick, hvilken nyhet har du fått? Och hvilken nyhet ni, min sköna drottning?
Mary. Min fyller mig med oförmodad glädje.
Warw. Min fyller mig med sorg och grämelse.
K.	Ludv. Hvad, har din konung äktat lady Grey?
Och skickar denna hala lapp till ursäkt
För sina egna och för dina ränker?
År detta hans förbund med Frankrike?
Och djerfves han oss förolämpa så? Mary. Det har jag sagt ers majestät förut
Om	Edvards kärlek och om Warwicks heder. Warw. Kung Ludvig, här jag svärjer, inför himlen
Och vid mitt hopp om evig salighet,
Att jag är fri från detta svek af Edvard,
Ej mer min kung, då så han skymfar mig,
Men mest sig sjeif, om han sin smälek såge. —Har jag förglömt, att genom huset York
Min fader blef i förtid dödens rof,
Samt hur min systerdotters heder kränktes?
Har jag med kungakronan honom prydt
Och stött kung Henrik från sitt fadersarf
Och lönas nu på sistone med skam?
Hans blifve skammen; äran tillhör mig.
Och för att återvinna mig den ära,
Som jag för hans skull mist, jag afsvär honom
Och vänder mig ånyo till kung Henrik.

Min ädla drottning, glöm de fordna grollen,
Jag hädanefter skall er tjena troget,
Hans oförrätt mot fröken Bona hämnas
Och sätta Henrik åter upp på thronen.
Mary. Warwick, ditt tal mitt hat i kärlek vändt; Jag glömmer helt och hållet gamla fel
Och fröjdar mig att du blir Henriks vän.
Warw. Hans vän så visst, så oförstäldt hans vän,
Att, om kung Ludvig värdes oss förse
Med några ringa skaror utvaldt folk,
Så vill jag sätta dem i land i England
Och störta ned tyrannen från sin thron.
Hans nya brud lär ej beskydda honom.
Hvad Clarence angår — säger mig mitt bref,
Att det är sannolikt att han gör affall,
Då Edvard gift sig utaf lusta blott,
Men icke för sitt rikes lugn och ära.
Bona. Hur finner Bona hämd, min dyre broder, Om ej du hjelper denna arma drottning?
Mary. Berömda furste, hur skall Henrik lefva, Om ej du räddar honom från förtviflan?
Bona. Min sak och denna drottnings äro ett.
Warw. Och min är också er, min sköna fröken.
K. Ludv. Och min är hennes, din och Margarethas. Jag derför ändtligen mig fast beslutat
Att hjelpa er.
Mary. Jag ödmjukt tackar er på allas vägnar.
K. Ludv. Du Englands sändebud, vänd om på stund
Och helsa honom som för kung du anser,
Den falska Edvard, att den franska Ludvig
Till England några masker skicka vill
Till dans med honom och hans nya brud.
Du ser hvad här har skett; gå, skräm din kung.
Bona. Och säg att jag min videkrans vill bära Uti det hopp, att snart han enkling blir.
Mary. Och säg, att jag min sorgdrägt lagt å sido Och redo är att draga pansar på.

Warw. Och säg, att mycken smälek han mig gaf, Och derför skall jag sätta honom ~f.
Se der din lön, och gå.	(Budbäraren går).
	1<.	Ludv.	Men, Warwick, du
Och Oxford skola med femtusen man
Till England segla för att slåss med Edvard
Och denna ädla drottning och dess son
Vid läglig tid med frisk förstärkning komma.
Dock, förr’n du tår, da löse mig ett tvifvel: —Hvad är oss borgen för din fasta trohet?
Warw. Se här en borgen för min fasta trohet:
Om så det täcks vår drottning och prins Edvard, Så vill med honom jag min äldsta dotter, Min lust och fröjd, i äktenskap förena.
Mary. Jag ger mitt bifall och jag tackar er: —Son Edvard, hon är skön och dygdesam,
Och skynda derför, gif din hand åt Warwick
Och med din hand orubbeliga löftet
Att	ingen ann’ än hon skall blifva din. Pr. Jag tager henne; hon förtjenar det,
Och här jag räcker dig min hand till pant.
(Han ger XVARWICK handen).
K.	Ludv. Hvi dröja? Detta manskap värfvas skall
Och, Bourbon, du vårt rikes amiral
Skall sätta öfver det med örlogsflottan.
Mot Edvard hämden skall sin glafven hvässa
För det han korgen gett åt fransk prinsessa. (Alla gå, utom WARWICK).
Warw. Jag kom från Edvard som ambassadör,
Men vänder åter som hans dödsfiende;
Han gaf mig uppdrag om ett frieri,
Men får ett gräsligt krig till svar på frågan.
Fans ingen ann’ än j ag att narras med,
Så skall ock jag i sorg hans narri vända;
Det var ju jag som honom kronan gaf,
Och jag skall också taga den tilbaka.

Från ömkan med kung Henrik är jag fri,
Men hämnas skall jag LEdvards gäckeri.	(Går).

FJERDE AKTEN. FORSTA SCENEN.
London. Ett rum i slottet.

(GLOSTER, CLARENCE, SOMERSET, MONTAGUE och andra
uppträda).

Glost. Nu säg mig, broder Clarence, hvad du tänker Om detta giftermål med lady Grey?
Har ej vår broder gjort ett värdigt val? Clar. Du vet, att det är långt till Frankrike;
Hur kunde han på Warwicks hemkomst vänta? Som. Håll upp med sådant tal; der kommer kungen.

(Tanfarer. K ung EDVARD med svit, lady GREY som drottning, PEMBROKE, STAFFORD, HASTINGS och flere uppträda).

Glost. Och har sin väl utkorade i sällskap.
Clar. Jag säger honom öppet hvad jag tänker.
K. Edv. Nå, Clarence, har behagar dig mitt val? Du står så tankfull, som du vore missn4jd.
Clar. Jo, lika bra som samma val behagar Den franska Ludvig eller grefve Warwick, Som äro svaga nog i mod och vett
Att icke harmas öfver denna kränkning.
K Edv. Men låt dem harmas utan skäl; de äro Ju Ludvig blott och Warwick; jag är Edvard, Er kung och Warwicks; hvad jag vill jag gör.
Glost. Och bör som konung göra hvad ni vill; Men äktenskap af nyck plär sällan lyckas.
K. Edv. Ha, broder Richard, äfven da är stött?
Glost. Nej, icke alls;
Nej, Gud förbjude, att hvad Gud förenat
Jag skulle skilja åt; det vore synd
Att skilja dem som passa hop så väl.
K. Edr. Ert hån och harmsenhet åsidosatta,

Gen upp ett skäl Isvi icke lady Grey
Min hustru skulle bli och Englands drottning.
Ni också Somerset och Montagne
Må fritt och öppet säga mig er mening.
Clar. Nå väl, jag tänker så: — att konung Ludvig Er ovän blir för det ni gäckat honom
Med frieriet till hans syster Bona.
Glost. Och Warwick, som ert ärende har gått, Vanärad är igenom detta gifte.
K. Edv. Men tänk om jag kan hitta på ett medel Att ställa båda två tillfreds igen?
Mont. Dock hade ett förbund med Frankrike Mer styrka gifvit åt vårt fosterland
Mot yttre stormar än ett inländskt gifte.
Hast. Ha, vet ej Moutagne, att England sjelft Står säkert nog, om sjelft det är sig troget?
Mont. An säkrare med stöd af Frankrike.
Hast. Att nyttja Fransmän bättre är, än tro dem.
Vi	skyddas må af Gud och våra haf,
Dem Gud har gifvit oss till väldig borg,
Och blott med deras bistånd värja Oss;
1 dem och i oss sjelfva bor vår styrka.
Clar. För detta tal förtjenar ju lord Hastings Att få en fröken Hungerford till äkta.
K Edv. Se så! Det var mitt välbehag och vilja; För denna gången är min vilja lag.
Glost. Dock tycks mig ej att det var rätt, ers höghet,
Att ge en dotter af lord Scales till äkta
At brodren till er älskade gemål;
För Clarence eller mig hon bättre passat,
Men för er brud ni offrat edra bröder.
Clar. Ty annars hade ej lord Bonville’s arfving Ni gifvit åt er nya hustrus son
Och edra bröder ställt på bara backen.
K. Edv. Ack, stackars Clarence! Ar det för en hustru Som du är missnöjd? Hustru skall du få.
Clar. Uti ert eget val er smak ni visat,

Och den var klen; låt derföre mig sjelf
Få gå och fria för min egen räkning;
För sådant ärende jag snart er lemnar.
K. Edv. Gå eller dröj, ty kung vill Edvard vara, Men icke bunden utaf bröders vilja.
D. Elis. Mylords, förrän hans majestät det täcktes
Att höja upp mig till en drottnings rang,
Ni måste göra mig den rätt att säga,
Att jag till härkomst icke ringa var,
Och ringare än jag haft samma lycka.
Men liksom denna rang är hedrande
För mig och för de mina, likaså
Fördunklar eder afvoghet, mylords,
Med sorg och farligheter all min fröjd;
Jag ville likväl gerna er behaga.
K. Edv. Min vän, låt bli att smickra deras sturskhet:
Hvad fara eller sorg kan möta dig,
Så länge Edvard är din trogna vän
Och deras furste som de måste lyda,
Ja, lyda mig och älska dig på köpet,
Så framt mitt hat de icke vilja reta;
Om så de göra, jag dig skyddar nog,
Och de min vredes hämdkraft skola känna.
Glost. (Äfsides). Jag säger litet, tänker desto mer.
(En budbarare kommer).
K.	Edv. Hvad bref och nyheter från Frankrike?
Budb. Min konung, inga bref, men karga ord, Dem utan eder synnerliga nåd
Jag icke vågar bära fram för e!’.
K. Edv. Nå väl, du har vår nåd; nu säg i korthet, Så godt som du kan minnas, deras ord.
Hvad svarade kung Ludvig på vårt bref?
Budb. 1 det jag gick, han sade just så här:
“Gå, helsa honom som för kung du anser, Den falska Edvard, att den franska Ludvig Till England några masker skicka vill
Till dans med honom och hans nya brud.»

K.	Edv. Så tapper! Ack, han tror att jag är Henrik. Hvad sade fröken Bona om mitt gifte?
Budb. Med mildt förakt hon sade dessa ord:
“Säg honom, att jag bär min videkrans
TJti det hopp, att snart han enkling blir.”
K. Eds. Jag tadlar henne ej, hon lidit orätt Och kunde derför knappast säga luindre. Men säg hvad Henriks drottning yttrade, Ty jag har hört, att hon tillstädes var.
Budb. “Säg honom,” sade hon,
“Att jag ej längre vill i sorgdrägt gå,
Men redo är att draga pansar på.”
K Edv. Hon tycks ha lust att spela Amazon. Hvad sade Warwick då vid detta hån?
Budb. Han mot ers höghet mera än de andra I3ppretad var och sade dessa ord:
“Säg honom, att han mycket hån mig gaf, Och derför skall jag sätta honom af.”
K.	Edv. Ha, djerfdes den förrädarn trotsa så?
Godt, jag är vanärad, jag vill rusta mig;
Med krig de skola plikta för sin högfärd.
Men säg, är Warwick vän med Margaretha?
Budb. Så stor är deras vänskap, höge konung,
Att Warwick ger sin dotter åt prins Edvard.
Clar. Den äldre då; ty jag vill ha den yngre. —Farväl, min broder kung! sitt bara fast,
Ty jag vill gå till Warwicks andra dotter,
Fast jag ett rike saknar, vill jag dock
1 giftasväg för er ej gifva vika. —Den mig och Warwick älskar, följe mig.
(CLARENCE går och SOMERSÉT föUer honom).
Glost. (Äfsides). Ej jag!
	Mitt sinne syftar mot ett högre mål. För kronans skull jag dröjer, ej för Edvards.
K.	Edv. Clar~ace och Somerset till Warwick gått!
Dock har jag på det värsta mig beredt,
Och skyndsamhet är nu af högsta nöden. —

Pembroke och Stafford, gån på mina vägnar
Att värfva folk och rusta allt i ordning;
De hafva landat eller landa snart,
Jag kommer med det första efter sjelf.
(PEEBROKE och STAFFORD gå)~

Dock, Montagne och Hastings, först ni måste
Mitt tvifvel lösa. Mest af allesamman
J ären slägt och vänner med lord Warwick;
Säg, älsken J lord Warwick mer än mig?
Om så det är, begifven er till honom
Ty heldre fiender, än falska vänner!
Men om J viljen tro och huldhet hålla,
Så styrken det med något vänligt löfte,
Att jag ej måtte mer misstänka er.
Mont. Så sant Gud hjelpe! Montagne är trogen.
Hast. Så sant Gud hjelpe! Hastings är för Edvard.
K. Edv. Nå, broder Richard, vill du bistå oss?
Glost. Ja en och hvar till trots, som mot er står.
K. Edv. Nå väl, då är jag säker på min seger. Kom, låt oss gå och icke spilla tid;
Med Warwicks franska troppar flux till strid!	(De gå)~

ANDRA SCENEN.
En slätt i Warwickshire.

(WARWIcK och OXFoRD upptrdda med franska och andra
troppar).

Warw. Tro mig, mylord, oss hittills allt har lyckats~ Det lägre folket strömmar till oss hoptals.

(CLARENCE och SOMERSET upptrdda).

Men se, der komma Somerset och Clarence; Säg fort,. mylords, om vi ä’ vänner alla.
Clar. Var icke rädd för det, mylord.
Warw. Välkommen då till Warwick, goda Clarence! Välkommen, Somerset! Det vore fegt

Att stå och tveka, då ett ädelt hjerta
Sin öppna hand till vänskapspant har räckt;
Man kunde annars tro, att Edvards bror
Blott vore hycklad vän till våra planer;
Dock, hell dig Clarence; du min dotter får.
Nu gäller det, i mörka nattens skydd, —Då Edvard har så sorgiöst lågrat sig
Och allt hans folk i bygden rundt är spridt
Och blott en iluga hop han har till vakt, —Att öfverrumpla och att fånga honom;
l~Iig spejare ha sagt att lätt det är.
Som djerfve Diomedes och Ulysses
Med list och mod till Rhesus’ tält sig smögo
Och stulo bort hans underbara hästar,
Så vi, i nattens svarta mantel höljda,
Nedhugga oförmodadt Edvards vakt
Och gripa honom, icke dräpa honom,
Ty här om öfverrumpling blott är fråga,
Den som vill följa mig till denna bragd,
Han rope ut med mig kung Henriks namn. (Alla ropa “HENRIK”).
Nå väl, då tåga vi i tysthet fram;
Gud och sanct Georg skydde er och Warwick!	(De gå).

TREDJE SCENEN.
EDVAEDS läger i närheten af WARWICK.

(Några skildtvakter framför konungens tält).
1 Skildtv. Kom, karlar; fatta posto en och hvar, Ty nu har kungen satt sig ner att sofva.
2 Skildtv. Hvad, går han ej till sängs?
1 Skildtv. Nej, ty han har ett heligt löfte gjort Att aldrig lägga sig till ro i säng,
Förr’n Warwick eller han är platt förderfvatl.
2 Skildtv. Det kommer säkert till att ske i morgon, Om Warwick är så nära som det sägs.

3 Skildtv. Men säg mig hvem den adelsmannen är, Som hyllar här med kungen i hans tält?
1 Skildtv. Det är lord Hastings, kungens bästa vän.
3 Skildtv. Ja så! Men hvarför herbergerar kungen Sitt bästa följe här i städerna,
Då sjelf på öppna fältet han kamperar?
2 Skildtv. Ju större faran är, dess större äran.
3 Skildtv. Låt mig med heder blott i ro få vara, Det tycks mig bättre än en farlig ära.
Om Warwick kände kungens position, Så Lita på att nog han väckte honom.
1 Skildtv. Om vi med hillebard ej stängde vägen.
2 Skildtv. Ja, hvarför stå vi annars här på post, Om icke för att värja hans person
För fiender, som göra nattligt anfall.

(WARWICR, CLARENCE, OXFoRD och SOMERSET uppträda

med troppar).

Warw. Här är hans tält; se der hvar vakten står. Gå på, godt folk! nu eller aldrig ära!
Kom, följ mig åt, och Edvard skall bli vår. 1 Skildtv. Halt, verda!
2 Skildtv. Stå stilla, eller är du dödens!

(WARwICI och alla de öfriga ropa “Warwick, War ck !“ och angr~pa skildtvakterna, som fly och ropa: “i gevär, i gevär !“ under det att WARWICK och de öfriga förfölja dem).
<Trummor och trumpeter höras. WARWICK och de öfriga komma tillbaka förande med sig kungen insvept i en nattrock och sittande i en ländstol. GLOSTER ocl& HASTINGS fly öfver teatern).

Som. Hvem flyr der borta?
	Warw.	Richard och lord Hastings;
Men låt dem vara; här är hertigen.
K.	Edv. Hvad? hertigen? Då sist vi skildes, Warwick, Du kallade mig kung.

	Warw.	Ja, det var då;
Men när ni skymfade min ambassad,
Så satte jag er af från kungadömet
Och nämner ut er nu till hertig York.
Hur skulle ni ett rike kunna styra,
Då ej ni vet hur en gesandt behandlas,
Ej vet att nöja er med en gemål,
Ej vet att handla broderligt mot bröder,
Ej vet att tänka uppå folkets bästa,
Ej vet att skydda er för fiender?
El. Edv. Ha, broder Clarence, år du också här?
Då ser jag nog, att Edvard måste falla, —Dock, Warwick, allt hvad motgång är till trots
Och dig till trots och trots din hela liga,
Skall Edvard städs sig föra upp som kung.
Fast lyckans ondska kört ikull min lycka,
Så är min hug dock högre än dess hjul.
Warw.	(Tager kronan af EDVARD). 1 hugen vare Edvard Englands kung,
Men nu skall Henrik bära Englands krona
Och vara riktig kung, men skuggan du. —Mylord af Somerset, på min begäran,
Se till att hertig Edvard blir ledsagad
Till erkebiskopen af York, min broder.
När jag med Pembroke och hans skäror stridt,
Så vill jag följa er och er berätta
Hvad Ludvig och hvad fröken Bona svarat, —Tilldess farväl, min goda hertig York!
El. Edr. Hvad ödet bjuder måste menskan lida; Det hjelper ej mot vind och ström att strida.
(Konung EDVARD föres ut; SOMERSET följer honom). Oxf. Mylords, hvad återstår för oss att göra,
Om ej att gå till London med vår här? TVaru. Ja, detta är det första som skall göras;
Ur fängelset skall Uenrik nu befrias
Och sättas upp igen på kungathroiien.
(De gå).
65

FJERDE SCENEN.
London. Ett rum i slottet.

(Drottning ELISABETH och RIVERS upptrada).
Iliv.	Min fru, hvad har så plötsligt er förvandlat? Dr. Elis. Ack, broder 1{ivers, har ni icke hört
Hvad ofärd nyss har drabbat konung Edvard?
lUc. Förlorat en batalj mot grefve Warwick? Dr. Elis. Nej, mist sin egen kungliga person.
Iliv.	Då har min konung stupat?
Dr. Elis. Ja, nästan stupat, ty han fången är,
Förrådd kanhända utaf falska vakter,
Om ej, af fienderna öfverrumplad.
Och, som det sägs, så är han i förvar
Hos erkebiskop York, en bror till Warwick
Och således en fiende till oss.
Riv. Ett sorgligt nytt, det måste jag bekänna. Dock ännu icke ni förtvifia får;
En annan gång det Warwick illa går.
Dr. Elis. Till dess må hoppet läka hjertats sår.
Af kärlek kämpar jag emot förtvitlan,
Ty under hjertat bär jag Edvards foster,
Som lär mig tygla mina lidelset’
Och bära på mitt kors med ödmjukt sinne.
Ja, derför sväljer jag så mången tår
Och hämmar suckarna som suga blodet,
På det att ej min gråt och mina suckar
Må dränka och förderfva Edvards foster,
Som är till Englands krona laglig arfving.
Riv. Men hvart har Warwick tagit vägen nu?
Dr. Elis. Man sagt mig, att han drager af till London,
Der än en gång han kröna vill kung Henrik;
Nu kan du sjeif till resten gissa dig.
Kung Edvards vänner måste störtas alla.
Men för att nu tyrannens våld förhindra, —Ty lita ej på den som brutit ed —

Jag vill en helig fristad genast söka
Och rädda, i det minsta, Edvards arfving.
Der skall jag vara trygg för våld och svek.
Kom, låt oss fly då ännu fly man kan;
Ty får oss Warwick fatt, så mördar han.

FEMTE SCENEN.
En jagtpark i grannskapet af slottet Middelham i Yorkshire. (OLOSTER, HASTINGS, sir WiLLIAM STANLEY m.fl. uppträda).

Glost. Lord Hastings och sir William, hållen upp
Att undra på hvi jag har fört er hit
1 midten ataf detta djupa skogs-snår.
Förhållandet är detta: som ni vet,
Är konungen, min bror, i fångenskap
Hos bispen här och njuter utaf honom
Ett godt bemötande och mycken frihet
Samt kommer ofta under svag bevakning
Till denna park att roa sig med jagt.
Jag hemligen har underrättat honom,
Att, om vid denna timma hit han kommer,
Liksom han ville här som vanligt jaga,
Så skall han finna sina vänner här
Med folk och hästar samt befriad blifva.

(Konung EDVARD och en jägare uppträda).
Jäg. Kom hit, mylord, ty här är villebråd. K Edv. Nej, hitåt karl; der står ju jägarne. —Nå, broder Gloster, Hastings och J andra, Jag tror ni vill från bispen stjäla vildt.
Glost. Min broder, tid och ställe fordra brådska, Vid slutet utaf parken står er häst.
K Edv. Hvart skola vi vår kosa ställa nu?
Hast. Till Lynn, mylord, och derifrån till Flandern.
Glost. 1 sanning, träffadt! så jag tänkte just.
K Edv. Jag skall en gång din ifver löna, Stanley.
	5*	67

Glost. Hvi dröja nu? Här är ej tid att prata.
K. Edu. Säg, vill du följa med mig, jägare2
fäg. Ja, bättre det än stanna och bli hängd.
Glost. Så kom då; stå ej der och resonnera.
K. Edv. Farväl, herr bisp! Med Warwick dig försona, Och bed att jag må. återfå min krona. (De gå,).

SJETTE SCENEN.
Ett rum i Towern.

(Konung HENRIK, CLARENCE, WAEWIcK, SOMERSET, den unge RICHEOND, OXFORD, MONTAGUE, KOMMENDANTEN
på Towern m. fl)
K.	Henr. Herr kommendant, då Gud och mina vänner
Från kungathronen hafva störtat Edvard
Och vändt till frihet. Henriks fångenskap,
Till hopp min fruktan och till fröjd min sorg,
Hvad är jag skyldig dig då jag släpps ut? Komm. En undersåte kräfver ej sin furste.
Men om en underdånig bön mig unnas,
Så beder jag ers majestät om tillgift.
K. Henr. För hvad? För det att väl du mig behandlat?
Nej, lita på att jag din godhet lönar,
Ty du min fångenskap har vändt i fröjd,
Ja, sådan fröjd som fogeln har i buren
Då ändtlig efter många dystra tankar,
Vid ljudet af en huslig harmoni,
Han glömmer att han icke mer är fri. —Dock, Warwick, da näst Gud har mig befriat,
Och Gud och dig jag derför tackar främst,
Han npphofsmannen var och du hans verktyg.
På det att nu jag lyekans agg må lindra
Med ödmjukt lefverne från högfärd fjerran,
Och ej min olycksstjerna måtte drabba
Mitt folk i detta land af Gud välsignadt,
Så vill jag, fast jag ännu kronan bär,

Åt dig, lord Warwick, lemna rikets roder Ty da är lyckosam i alla dåd.
Warw. Ers höghet städse var för dygder känd
Och röjer både dygd och visdom nu,
1 det ni ger för lyckans ondska vika,
Ty sina stjernor lyder icke mången.
1 ett likväl ni orätt gör, min prins;
Ni väljer mig, då här en Clarence fns.
Clar. Nej, Warwick, du är herrskarmakten värdig;
Åt dig har himlen vid din födelse
En oljoqvist och lagerkrans beskärt
Som förebud till makt i fred och krig,
Och derför ger jag villigt dig min röst. Warw. Och jag utväljer Clarence till protektor.
K. Henr. Warwick och Clarence, —- edra händer hit!
Förenen dem, förenen edra hjertan,
Att intet split må hindra styrelsen;
Jag nämner båda två till protektorer,
Och sjelf jag föra vill ett stilla lif
På gamla dagar bön och andakt öfva
Och prisa Gud och mina synder döfva.
Warw. Hvad svarar Clarence på sin konangs vilja? Clar. Han bifall ger, om Warwick ger sitt bifall,
Ty på din goda lycka litar jag.
Warw. Jag nästan mot min vilja ger mitt bifall.
Wi smälta hop liksom en dubbelskugga
Till Henriks kropp och träda i hans ställe.
Jag menar i regeringens bekymmer,
För öfrigt må i ro han äran njuta.
Men, Clarence, nu det är af högsta nöden
Att Edvard för förrädare förklara
Och allt hans gods och goda konfiskera.
Clar. Förstår sig; samt bestämma successionen.
Warw. Och der vid lag skall Clarence ej bli glömd.
K Henr. Men låten först och främst mig bedja er —Ty nu jag upphört har att er befalla —Att låta hemta strax från Frankrike

Er drottning Margaretha och min son.
Ty, förr’n jag ser dem här, är frihets glädje
Till hälften skymd af tviflande bekymmer.
Clar. Så fort som möjligt skall det ske, min kung. K Henr. Mylord af Somerset, hvem är den gossen,
Som ni med sådan ömhet tycks bemöta? Som. Det är den unga Henrik, grefve Richmond.
K.	Henr. Kom, Englands hopp! — Om djupt fördolda makter (Lägger sin hand på hans hufvudjl.
Förläna mig en sann pro ‘etisk anda.
Så blifver detta vackra barn en gång
För Englands rike en välsignelse.
Hans blick är full af fridfullt majestät,
Hans hufvud af naturen skapt till kronan,
Hans hand att svinga spiran, och han sjeif
Att pryda i en framtid kungathronen.
J lorder, åren honom högt, ty han
Hvad jag forlorat mer än rädda kan.

(En budbärare icommery

Warw. Hvad nytt, min vän?
Budb. Att Edvard vikit undan från er bror Och tlyktat till Burgund som han förnummit.
Warw. En ledsam nyhet; men hur kom han undan?
Budb. Han bortförd blef af Richard, hertig Gloster,
Och af lord Hastings, som uti ett bakhåll
Vid skogens ända väntat uppå honom
Och honom ryckt från bispens jägare,
Ty jagt var dagligdags hans tidsfördrif.
Warw. Min broder alltför sorgiöst vaktat honom. —Nu låt oss gå, min kung, och söka bot
För detta sår samt nya farors hot.
(Konung HENRIK, WARWICK, CLARENCE, KOMMENDANTEN
och sviten gå).
Som. Mylord, prins Edvards tlykt mig oro gör, Ty säkert får han hjelp utaf Burgund;
Då hafva vi ett krig på halsen snart.

Men liksom Henriks sista profetia
Mitt hjerta gladde med förhoppningar
Om denna unga Richmond, likaså
Förtrycks mitt bröst af onda aningar
Om hvad som månde honom förestå
Till hans och vår förlust i dessa strider.
‘Och derför, grefve Oxford, är det klokast
Att genast till Bretagne vi honom sända,
Tills borgarkrigets stormar fått en ända.
Oxf. Ja, ty om Edvard skulle kronan få, Så lär det oss och Richmond illa gå.
Som. Ja, till Bretagne vi måste honom föra,
Och det skall bli det första som vi göra.	(De gå).

SJUNDE SCENEN.
Framför York.

<Konung EDVARD, GLOSTER och HASTINGS uppträda med
troppar,).

K. Edv. Nu, broder Richard, Hastings och J andre,
~å vidt har lyckan skadestånd mig gifvit,
Att än en gång mot Henriks gyllne krona
Jag min förnedring har fått byta ut.
Två gånger kom jag lyckligt öfver hafvet
Och bragte önskad hjelp ifrån Burgund.
Hvad annat återstår, då nu vi kommit
Från Ravensburg till portarna af York,
An rycka in uti vårt hertigdöme?
Glost. Ha, porten stängd! Det tycker jag ej om. Ty mången, som på tröskeln snafvade,
Blef varnad för en fara innanför.
Eds. Åb, strsint! Ej något skrock oss nu får skrämma; Med ondo eller godo skall jag in,
Ty hit församla sig ju våra vänner.
Hast. Annu en gång jag vill på porten knacka.
(MAYOR’N och rådet i York visa sig på muren).
71.

Mayo. Vi visste, att ni skulle komma, lorder, Och stängde portarna försigtigtvis,
Ty nu vi svurit Henrik tro och huldhet.
K. Edv. Herr mayor, om också Henrik är er kung, Så är väl Edvard ändock hertig York?
Mayo. Ja, det är sant, mylord; det är ni visst.
K. Édv. Nå väl, jag fordrar blott mitt hertigdöme Och är belåten väl med bara det.
Glost. (Äfsides). Men bara räfven kommer in med nosen, Så kryper snart han hel och hållen in.
Hast. Hvad nu, herr mayor! Hvi står ni der och tvekar? Låt porten upp, vi äro Henriks vänner.
Mago. Ja så! — Då skall jag genast öppna porten.
(Går ned från muren).
Glost. En högvis kommendant och lätt bevekt! Rast. Den hedersmannen håller färgen bra
Och aktar sig för bet. När in vi kommit, Så skola väl vi snart beveka honom
Och hela rådet till att ta reson.
(Mayor’n och två åldermän komma ned).
K. Edv. Herr mayor, ej dessa portar stängas få, Om ej i krigstid eller nattetid.
Var icke rädd, men ge mig dina nycklar,
(Tar nycklarna).
Ty jag försvarar staden York och dig
Samt en och hvar som tryggar sig till mig.

(Trummor. MONTGOMERY kommer marscherande med troppar).
Glost. Min bror det är sir John Moatgomery, Vår trogne vän, om jag mig ej bedrager.
K. Edv. Sir John, välkommen! Hvarför är du väpnad?
Montg. Till konung Edvnrds hjeip i stormens tid, Som det en trogen undersåte höfves.
K. Edv. Haf tack, Moutgomery! Men nu vi glömma Vår rätt till kronan; endast hertigdötnet
Vi	kräfva nu, tills Gud beskär oss resten.
Montg. Nå väl, då vill jag gå min väg; farväl!

En kung jag tjena vill, men ingen hertig. Rör trummorna och låt oss strax marschera.
(Man börjar slå en marsch,>.
K. Ede. Nej, dröj en stund och låt oss plåga råd Om huru kronan säkrast står att vinna.
Montg. Hvad? pläga råd? Nej, kort och godt, mylord,
Om ni ej nu förklarar er för konung,
Så öfverlemnar jag er åt ert öde
Och bryter genast upp att hejda dem
Som komma till er hjeip; ty hvarför strida,
Om ni ej något har att strida för.
Glost. Men hvarför så betänklig, broder Edvard?
K Edv. När öfvermakten är i våra händer, Då vilja vi på kronan göra anspråk,
Men intill dess det klokast är att tiga.
Hast. Har duger ej att grubbla! svärdet råde!
Glost. Och dristigt mod tar snarast kronor fatt. Min bror, vi vilja genast ropa ut dig;
När sådant spörjs, du vinner många vänner.
K. Edv. Ni göre som ni vill; det är min rätt, Och Henrik usurperar diademet.
Montg. Min kung, nu talar ni som er det höfves, Och ‘nu vill jag kung Edvards kämpe vara.
Hast. Trumpeter hit! Vi rope ut kung Edvard: —Hör hit, kamrat! läs upp proklamationen.
(Ger ett papper åt en soldat. Fanfarer>.
Sold. (Läser) “Vi Edvard den ljerde, med Guds nåde, konung af England och Frankrike, herre till Irland, o. s. v.”
Montg. Men den som trotsar konung Edvards rätt Till envig manar jag på öfligt sätt. (kastar sin handske).
Alla. Lefve Edvard den fjerde!
K. Edv. Haf tack, Moatgomery! Tack, allesamman!
Jag lönar er, om lyckan står mig bi.
Vi dröja öfver natten här i York;
Och när sin strålvagu morgonsolen lyfter
Utöfver denna horizontens brädd,
Så gå vi Warwick och hans folk till mötes,

Ty väl jag vet, att Henrik ej är hjelte. —Styfsinte Clarence! Illa höfves dig
Att smickra Henrik och din broder svika!
Dock vill jag möta både dig och Warwick. —Upp, tappra skaror; tviflen ej på seger;
Den seger vinner segerlönen äger.	(De gå).

ÅTTONDE SCENEN.
London. Ett rum i slottet.

(Konung HENRIK, WARWICK, CLARENcE, MONTAGUE, EXETER

och OXFORD uppträda).
Warw. Mylords, hvad är att göra? Edvard har
Från Belgien med hurtiga Germaner
Och tröga Nederländare passerat
1 säkerhet kanalens trånga vatten;
Han drager med sin krigshär nu mot London,
Och yra skaror skocka sig till honom. Oxf. Vi värfva folk och slå dem så tillbaka. Clar. En liten gnista lätt kan trampas ut,
Men får den fart, så slärks den ej af floder. Warw. 1 Warwickshire jag trogna vänner har,
1 freden lugna, men i kriget tappra,
Dem vill jag samla hop; och da son Clarence,
1 Suffolk, Norfolk och i Kent skall samla
Ikring dig riddare och adelsmän.
Du, tappra Oxford, vänsäll utan like,
1 Oxfordshire skall samla dina vänner.
Min kung bland trogna undersåter skall,
Lik denna ö omgjordad utaf hafvet
Och lik Diana mellan sina nymfer,
1 London bo, tills vi till honom komma. —Nu bort, mylords; med svar ej spillen tiden. —Farväl, min kung!
K.	Henr. Farväl, min Hektor och mitt Trojas hopp! Clar. Till trohetspant ers höghets hand jag kysser.

K.	Henr. Var lyckosam, du ädelsinte Clarence!
Mont. Var tröst, min kung; och så jag tager afsked.
Oxf. (Kysser HENRIKS han«). Och så min tro och huldhet jag beMeglar.
K Henr. Min kära Oxford, bästa Montague Och allesamman, än en gång farväl!
Warw. Farväl, mylords! 1 Coventry vi mötas.
(WARWLCK, CLARENCE, OXFORD och MONTAGUE gå).

K. Henr. Jag vill en stund i slottet hvila här.
Min frände Exeter, hvad tycker ni?
Jag tror ej, att den krigshär Edvard samlat
Kan hålla ut en drabbning mot de mina. Exet. Så framt han ej de öfriga förför.
K.	Henr. Det räds jag ej; min hug är dem bekant;
Jag täppte ej för deras böner örat,
Fördröjde aldrig den som sökte rätt;
Min ömhet balsam var på deras sår,
Min godhet deras smärtor lindrade,
Min nåd aftorkade de strida tårar.
Jag ej har traktat efter deras gods,
Ej pinat dem med alltför dryga skatter,
Ej hämnats bittert, fast de mycket felat.
Hvi skulle då de älska Edvard högre?
Nej, denna gunst, den fordrar gunst tillbaka,
Och när ett lejon smeker späda lammet,
Så följer lammet gerna lejonet.
(Det ropas utanföre: “lefve Lancaster!”). Exet. Hör, hör, min kung! Hvad är det der för larm?

(Konung EDVARD, GLOSTER och soldater uppträda).
K Edv. Tag fast den usla Henrik! Bort med honom
Och ropa ut oss än en gång till kung.
Ni källan är åt dessa bäckar små;
Jag täpper den; då rinna bäckarne
Uti mitt haf, och deras botten torkar. —Till Towern genast! Han ej tala får. —(Konung HENRIK

Nu skynda vi till Coventry, mylords,
Der bistre Warwick fattat posto nu.
An skiner solen varm; men om vi töfva,
Skall vinterfrosten skörden oss beröfva.
Glost. Nu skynden, förr’n hans skaror sig förenat, Och öfverrasken mäktiga förrädarn;
J tappre krigsrnän, raskt till Coventry!
(De gå).

FEMTE AKTEN. FORSTA SCENEN. 4
Coventry.

(På muren uppträda WARWIcK, MAYOR’N i Goventry, två
budbärare ,n.. fl.)
Warw. Hvar är det bud, som kom från tappre Oxford? Min vän, hur nära kan din herre vara?
1 Budb. 1 Dunsmore är han nu på marschen hit.
Warw. Hur nära är vår broder Montague? —Hvar är det bud, som kom från Montagne?
2 Budb. Vid Daintry är han nu med väldig skara.

(Sir JOHN SOMERVILLE uppträder).

Warw. Hör, Somerville, hvad har min son att säga? Hur nära tror du nu att Clarence är?
Som. Vid Southam skildes jag vid honom sist Och väntar honom hit om tvenne timmar.
(Man hör trummor).
Warw. Nu nalkas Clarence visst; jag hör hans trummor.
Som. Det är ej hans, ty Southam ligger ditåt;
De	trummor som ni hör från Warwick komma.
Warw. Hvem kan det vara då? Det är kanhända En oförmodad vän.
	Som.	De äro nära,
Och ni skall strax få veta hur det är.

(Trummor. Konung EDVARD och GLOSTER komma marscherande med troppar).

K. Edv. Trumpetare, gå fram till vallarna Och blås till underhandling.
	Glost.	Se på muren
Den bistra Warwick hur han går och postar. Warw. Fördömda streck! Den muntra Edvard här?
Hvar sof, hur mutades vår spejarflock,
Som icke sagt ett ord om Edvards ankomst?
K. Edv. Nå Warwick, vill du öppna stadens portar? Var höflig nu och boj ditt knä beskedligt! —Nämn Edvard kung och tigg af honom nåd, Så skall han dig förlåta denna skymf.
Warw. Gå heldre sjelf din väg med dina troppar, Och erkänn hvem dig lyftat upp och störtat; Nämn Warwick skyddspatron, gör bot och bättring, Så skall du få förblifva hertig York.
Glost. Kung — borde han åtminstone ha sagt; Hvad, eller skämtar han emot sin vilja?
Warw. Ett hertigdöme är ju vacker skänk?
Glost. Ja, för en fattig grefve att ge bort. Jag vill för sådan skänk en tjenst dig göra.
Warw. Det var ju j a g, som gaf din broder kronan.
K Edv. Då är hon min, om ock som skänk af Warwick.
Warw. Du ingen Atlas är för sådan börda; Du vekling, Warwick tar igen sin gåfvn,
Och nu är Henrik Warwicks kung och herre.
K. Edv. Men Warwicks kung är Edvards fånge nu. Hör, tappre Warwick, svara mig på det:
Hvad är en kropp, när hufvudet är a f?
Giost. Den Warwick, Som så oförsigtig är
Att göra inpass mot en fattig tia,
När han på kuppen kan bli af med kungen!
1 bispens slott du sist (len stackarn såg;
Härnäst ni lära väl i Towern mötas.
K. Ede. Så lär det gå; och ändock är du Warwick.
Glost. Kom, Warwick, passa på! boj knä, böj knä. Du måste smida, innan jernet kallnar.
TVarw. Jag heldre högg den ena handen af

Och wrok den med den andra dig i synen, An att jag skulle stryka flagg för dig.
K.	Edv. Ja, segla hur du kan med vind och ström;
Min hand i dina svarta lockar vecklad,
Skall med ditt varma, nyss afhuggna hufvud
1 stoftet blodigt skrifva dessa ord:
“Ej väderhanen Warwick mer sig vänder.”

(OXFORD kommer med flygande fanor och klingande spel). Warw. Ack, sköna fanor! Se, der kommer Oxford! Oxf. Oxford, Oxford, för Lancaster!
(Rycker in i staden med sina troppar~.
Glost. Nu porten öppnad är; vi passa på Och tränga in i staden.
	K.	Edv.	Nej, då kan
En annan ovän falla oss i ryggen.
Här stå vi bäst, ty säkert ärna de
Ett utfall göra för att ge batalj.
Om ej, så är ju staden svagt bevärad,
Vi	kunna ruska opp dem vackert der.
Warw. Välkommen, Oxford; vi din hjelp behöfva. (MONTAGUE kommer med flygande fanor och klingande spel).
Mont. Montague, Montague, för Lancaster!
(Rycker in i staden med sina troppar).
Glost. Du och din broder med ert hjerteblod Dyrt skola gälda ert förräderi.
K. .Edv. Ju värre motpart, desto större seger; Min själ mig förebådar vinst och lycka.

(SOMERSET kommer med flygande fanor och klingande spel). Som. Somerset, Somerset, för Lancaster!
(Rycker in i staden med sina troppar).
Glost. Två hertigar af Somerset som da Ha bortsålt sina lif till huset York;
Du blir den tredje, om min kunga håller.
(CLARENCE kommer ~ned flygande fan&r och klingande spel). Warw. Se Georg Clarence, hur han rycker fram

Med styrka nog att ge sin bror batalj;
En rättvis sak hos honom mera gäller
An broderkärlek och naturens band.
Kom, Clarence, kom!
Det	gör du nog, när Warwick ropar dig. Clar. Förstår du nu min mening, fader Warwick?’
(Tager den röda rosen frän sin hatt).
Här vräker jag min smälek af på dig;
Jag ej förderfva vill min faders hus,
Hvars blod har sammankittat stenarna,
Och hija Lancasters. Hvad? tror du, Warwick,
Att Clarence är så grym och onatsirlig
Att spänna krigets skarpa nmordgevär
Emot sin broder och sin rätta konung?
Kanhända du min ed mig förekastar?
Om jag den höll, jag mera gudlös vore
An Jephta, då han offrade sin dotter.
Hvad jag har brutit grämer mig så djupt,
Att, för att vinna mig min broders gunst,
Jag för min dödsfiende dig förklarar,
Med det beslut, hvarhelst jag dig må träffa, —Och rör du på dig, träffar jag dig nog —Att plåga dig som missledt mig så nedrigt.
Så trotsar jag dig nu, du stolte Warwick,
Och rodnande mig vänder till min bror. —Förlåt mig, Edvard, jag skall rätta mig;
Och, Richard, vredgas ej åt mina fel,
Jag framgent mera stadga visa skall.
Än	K Eds. Vi tio gånger mer dig älska nu, om du aldrig hade hat förtjenat.
Glost. Välkommen, Clarence! broderligt du handlar. Warw. Du falska, nedriga förrädare!
K. Edv. Nå, Warwick, vill dii lemna staden nu Och ge batalj? Ty annars skola snart
Dess stenar susa dig om öronen.
Warw. Ej till försvar jag stängt mig inne här.

Jag genast vill till Barnet mig begifva Och strida med dig, Edvard, om du djerfs.
K. Edv. Jo, Warwick, Edvard djerfs och visar vägen. —Till strids, mylords! Sanct Georg ger oss seger!
(Marsch. De gå).

ANDRA SCENEN.
Slagfältet vid Barnet.

(Tumult och anfall. Konung EDVARD släpar in WARWICK,
som dr sårad,).
1<. Eds. Så ligg du der! dö du, och dö vår fruktan! Ty Warwick var en buse för oss alla. —Nu, Montague, sitt fast; jag söker dig, Att Warwicks ben må hålla dina sällskap. (Gås).
Warw. Ack, hvem är här? Kom, ovän eller vän,
Och säg, om Warwick eller York har segrat.
Hvi frågar jag? Min sönderhuggna kropp,
Min blodförlust och matta hjerta visa,
Att jag min kropp åt jorden måste gifva
Och åt min ovän segren, då jag stupar.
Så faller för den skarpa yxan cedern,
Hvars armar gåfvo stolta örnen skygd,
Hvars skugga skylde lejonet som sof,
ilvars topp sig bredde mera vidsträckt ut
An Jofurs stolta träd och skyddade
För vintrens skarpa vindar låga buskar.
Mitt öga, nu af dödens skuggor skymdt,
Har lika skarpt som sjelfva middagssolen
Utsp~jat verldens fina svek och ränker;
Min pannas rynkor, fyllda nu med blod,
Vid kungagrafvar ofta liknades,
Ty Warwick kunde gräfva graf åt kungar,
Och ingen log när Warwick rynkte pannan.
Min ära nu är stänkt med stoft och blod!
Och mina skogar, mina gods och gårdar

Nu lemna mig; af alla mina jordar
Jag har ej mera än en kroppslängd qvar.
Ha, hvad är makt och ståt? Blott stoft och mull,
Och döden vräker sist oss alla kull.
(OXFORD och SOMERSET komma,).
Som. Ack, Warwick, om du vore nu som vi,
Så kunde nog vi bota vår förlust!
Från Frankrike har drottningen oss skaffat
En mäktig här; ack, om du kunde fly!
Warw. Jag ville icke fly. — Ack, Montague,
Om du är här, så tag min hand, o broder,
Och håll min själ med dina läppar fast!
Ack, Montague, du håller mig ej kär;
Ty om du gjorde det, så sköljde du
Med dina tårar bort den stela blod,
&m hindrar mina läppar från att tala.
Ack skynda, Montagne, ty annars dör jag.
Som. Ack, Warwick, Montague är hädangången;
Till sista pusten ropade han Warwick
Och sade: helsa till min tappra broder.
Han ville säga mer och sade ock,
Men doft det lät som i ett hvalf ett skott
Och kunde ej förstås; till slut likväl
Jag hörde tydligt hur han suckade:
Warwick, farväl!
Warw.	Frid vare med hans själ!
Fly, rädda er! 1 himlen mötas vi;
Och Wnrwick nu er bjuder sitt farväl.	(Dör). Oxf. Bort, bort! Nu gå vi drottningen till mötes!
(De gå och medtaga WARWIOKS lik.

TREDJE SCENEN.
En annan del af slagfältet.

<Fanfarer. Konung EDVARD kommer i triumf med CLARENCE
GLOSTER och dc öfriga,).
K. Edv. Så vida går vår lycka framåt nu,
	V.	6	81

Och vi med segerkransar äro prydda.
Men midt i denna dagens klara glans
Jag ser ett dystert svart och hotfullt moln,
Som med vår ärorika sol vill kämpa,
Förr’n den har gått till ro i vesterns bädd;
Ty veten, att den krigshär, som Margretha
1 Gallien har värfvat, nu har landat
Och drager, som det sägs, till strid mot oss. Clar. En liten flägt kun skingra detta moln
Och blåsa det tillbaka till sitt ursprung; För dina strålar torkä dessa dunster, Och hvarje molntapp föder ej en storm.
Glost. Man tror, att hon har trettitusen man,
Och Somerset och Oxford flytt till henne.
Om hon får anderum, så lita på
Att hennes makt blir väl så stark som vår. K. Edv. Af våra trogna vänner ha vi sport
Att hon mot Tewksbury sin kosa riktar;
Vi, som vid Barnet nu ha seger vunnit,
Gå genast dit, ty hågen banar vägen;
Och under marschen skall vår styrka ökas
1 hvaije grefskap, der vi draga fram. —Låt trumman gå; friskt mod och framåt marsch! <‘De gå).

FJERDE SCENEN.

En slätt vid Tewksbury.

(En marsch. Drottning MARGARETHA, prins EDvARI, SOMER
SET, OXFORD och soldater).
Marg. Ej vise män sig grufva för förluster,
Men söka modigt bot för sina skador.
Om ock vår mast är vräkt i sjön af stormen,
Vår ketting sprungen, ankaret förloradt
Och halfva vår besättning sväljd af hafvet,
Så lefver dock vår lots; säg, borde han
Från rodret gå och, som en modlös pojke,

Föröka hafvets svall med tåradt öga,
Och stärka den som redan är för stark?
Bäst så han jemrar, kantrar kanske skeppet,
Som kunnat räddas genom mod och nit.
Ack, hvilken skam och nesa vore detta!
Vårt ankare var Warwick; nå, än sedan?
Och Montague vår stormast; nå, hvad mer?
Och våra dräpta vänner tacklet; nå?
Ar Oxford ej vårt andra ankare?
Och Somerset en annan dugtig mast?
Och våra franska vänner tåg och tackel?
Och hvarför skulle ej åt mig och Edvard,
Oöfvade ännu, för denna gången
En öfvad styrmans embete förtros?
Vi lemna icke rodret för att gråta,
Men hålla kurs — fast vinden säger nej —Från skär och klippor som med skeppsbrotr hota.
Långt bättre trotsa böljan, än den smiekra.
Ar Edvard ej en obarmhertig sjö?
Ar Clarence ej en flygsand full med falskhet?
Ar Richard ej en kantig olycksk1ip1~?
Och allesamman fiender till skeppet?
Här hjelper icke stort att kunna sim ma
Sätt fot på sanden; genast sjunker du;
Stig upp på klippan; floden sköljer bort dig,
Om ej, så dör du trefallt genom hunger. —Mylords, med dessa ord jag vill er visa,
Att den blaxid er som flyr ej hoppas kan
Af dessa bröder mer barmhertighet,
An haf och sand och klippor kunna gifva.
Friskt mod! Det vore ju en barnslig svaghet
Att jemra sig för det som ej kan undgås. Pr. En sådan hjeltemodig qvinna kunde,
Om hennes tal blef hördt af en puitron,
Uti hans bröst en sådan mandom gjuta,
Att han, fast naken, slog den pansarklädde.
Dock säger jag ej detta utaf misstro;
6*

Ty trodde jag, att någon här var feg,
Så skulle genast han få gå sin kos,
På det att ej i denna stora nöd
Han måtte andra smitta med sin feghet.
Om någon sådan fns, det Gud förbjude,
Så må han gå förr än hans hjelp behöfve~.
04.	Hvad, barn och qvinnor med så dmistigt mod,
Och krigsmän fega? — Hvilken evig skam! —0, tappre prins, din ärorika farfar
1 dig upplefver; länge lefve du!
Hans afbild blif och lifva upp hans ära!
Som. Och den som ej för detta hopp vill strida Må gå till sängs och, ugglan lik vid dagsljus, Bli hånad och begapad, om han vaknar.
Marg. Tack, ädle Somerset och gode Oxford!
Pr. Tag mot min tack; jag har ej mer att ge.
(En budbärare kommer).

Budb. J lorder, rusten er, ty Edvard nalkas Till drabbning färdig; fatten djerft beslut.
Oxf. Det trodde jag; det är hans politik Att skynda för att öfverraska oss.
Som. Men han bedrar sig, ty vi äro redo.
Marg. Det fröjdar mig att se ert mod och ifver.
04.	Här ställa vi oss upp och vika ej.

(En marsch. Pd afstånd kommer konung EDVARD, CLARENCE och GLOSTER med troppar).

K.	Edv. Der, krigskamrater, står den törneskog,
Som vi, med himlens hjelp och eder styrka,
Rothugga skola innan qväll det blir.
Er eld behöfver icke mera tunder,
Den flammar fyllest för att kola ned dem.
Signal till strid! Och friskt till verket, lorder. Marg. J lorder, riddersmän och ädlingar,
Af tårar all min talan motsagd blifver;
J skåden hur, vid hvarje ord jag säger,

Jag måste svälja mina ögons vatten.
Er vare detta nog: er konung Henrik
Ar deras fånge nu, hans spira röfvad,
Hans land ett slagtarhus, hans folk förtryckt,
Hans skatt förslösad och hans lagar kränkta;
Der står den ulf som detta rof har gjort.
Er sak är rättvis; upp i Herrans namn!
Signal till strid! Nu varen tappra, lorder!
(Alla gå).

FEMTE SCENEN.
(Tumult. Anfall. Återtåg. Derpå komma konung EDVARD, CLARENCE, GLOSTER och troppar förande mcd sig drottning MARGARETHA, OXFORD och SOMERSET som fångar).

K. Edv. Så har nu denna upprorstvist ett slnt. Till Hammes fästning genast af med Oxford, Och af med hufvudet på Somerset!
För bort dem strax! Jag vill ej höra dem. Oxf. Jag skall med ord ej falla dig besvärlig. Som. Ej heller jag; mitt öde här jag tåligt.
(OXFORD och SOMERSET bortföras af rakt).
Marg. Så skiljas vi med sorg i jemmerdalen, Men mötas fröjdefullt i paradis.
K. Edv. Månn’ kungjordt är, att den som griper Edvard Skall stor belöning få, och han sitt lif?
Glost. Ja, det är gjordt; men se, der kommer Edvard.

(Soldater komma med prins EDVARD).
K. Edv. För fram den tappre; låt oss höra honom. —Hvad, kan ett sådant litet törne stickas?
Säg, Edvard, hvilken bot kan da mig gifva,
För det du väpnat dig och uppror gjort
Och vållat sådan ofrid och bekymmer? Pr. Nej, tala undersåtligt, stolta York,
Och tro, att här du hör min fader hda. Tag hit din krona och böj knä för mig,

Så skall jag samma ord dig förelägga, Som du mig förelagt, förrädare!
Marg. Ack, att din fader varit så beslutsam!
Ulost. Så hade du fått gå i stubb ännu Och sluppit ta från Lancaster hans byxor.
Pr. ~sopus må i vinterqvählen jollra;
Hans grofva fabler passa icke här.
Glost. För detta ord du pinas skall, ditt kryp.
Mary. Ja, du är född till menskoslägtets pina.
Glost. För Guds sku il, skaffa bort den arga konan!
Pr. Nej, snarare dcii arga puckelryggen.
K. Edv. Tig, pojke! annars täpper jag din mun.
Clar. Du är för näsvis, oförskämda unge.
Pr. Jag känner pligtens bud, J bryten det.
Du fräcka Edvard och du falska Georg —Du krympling Richard, veten allesamman,
Att jag er herre är, förrädare! —Du hånat har min faders rätt och min.
K.	Edv. (Sticker honom,). Se der, du afbild af den
spotska qvinnan.
Glost.	(Sticker honont). Du sprattlar? Så jag hindrar dina dödsqval.
Clar. (Sticker honom). Se der, för det da kallade mig falsk.
Marg. 0, döda också mig!
Glost. (1 begrepp att stöta ned henne). Det kunde väl gå för sig.
K. Edv. Håll, Richard, håll! Vi redan gjort för mycket.
Glost. Hvi skall hon fylla veriden mer med trätor?
K. Edv. Hon svimmar; laga, att hon kommer sig.
Glost. Ursäkta mig hos kungen, broder Clarence, Jag går till London i ett vigtigt värf;
J skolen derifrån snart höra nytt.
Clar. Hvad då, hvad då?
Glost. Towern, Towern.
Mary. Mitt barn, min Edvard, tala till din mor! Kan du ej tala? — Bofvar! Mördare! —

Då Ca~sar dräptes utgjöts intet blod,
Bedrefs ej något dåd som kräfde tadel,
Såframt man jemför detta mord med hans.
Han var en man, men denne är ett barn,
Och män ej bruka slösa våld på barn.
Fins värre namn än mördare, så säg!
Nej, nej, mitt hjerta brister om jag talar,
Och tala vill jag tills mitt hjerta brister.
Ni skurkar, bödlar, vilda kannibaler!
0, kvilken ljuflig blomma här ni knäckt!
Ni har ju inga barn, ni slagtare,
Ty hade ni, så skulle samvetsqvalen
Vid minnet utaf dem ha vaknat opp.
Om någonsin ett barn blir er beskärdt,
Så må det i sin ungdom dräpas så,
Som denna unga prins ni mördat, bödlar!
K.	Edc. För henne bort; hon släpes bort med våld.
Marg. Nej, släpa ej, gör ända på mig här; Stöt till, jag skall förlåta dig min död;
Du vill det ej? — Nå, Clarence gör det du.
Clar. Vid Gud, jag vill ej sådan fröjd dig göra.
Marg. Ack, goda Clarence, söta Clarence, gör det.
Clar. Du har ju hört min ed att jag ej gör det?
Marg. Ja, men du brukar göra mened, Clarence.
Förr var det synd, men nu barmhertighet.
Hvad, vill du ej? Hvar är den djefla slagtarn,
Den grymma Richard? Richard, säg, hvar är du?
Du är ej här; du är på mord så gifmild,
En b~n om blod du aldrig visat af.
K.	Ed~. Bort, säger jag! För henne bort med våld! Marg. Som denne prins, så gånge er och edra!
(Hon föres ut med våld).
K Edv. Säg, hvart har Richard tagit vägen? Clar. Till London hastigt; om jag gissar rätt
Så lagar han i Towern blodig qvällsvard.
K. Edv. Han sölar ej, när han beslutat något. Nu draga vi vår väg, affärda truppen

Med sold och tack och skynda oss till London
Och se hur det står till med vår gemål.
Jag hoppas, att en son hon redan skänkt mig. (De gå).

SJETTE SCENEN.
London. En kammare i Towern.

(Man ser konung HENRIK sitta och läsa i en bok; bredvid honom. står komn?endanten på Towe~n. GLOSTER kommer in).

Glost. God dag, mylord! Så ifrig vid er bok?
K.	Henr. Ja, gode lord; — jag borde sagt mylord;
Att säga gode, är ett syndigt smicker;
Du gode Gloster och du gode satan
Ar ett och samma; lika galet sagdt.
Och derför säger jag ej gode lord.
Glost. Gå bort; vi vilja vara för oss sjelfva. (Kommendanten går).
K.	Henr. Så flyktar v~irdslös herde undan vargen.
Så ger det fromma fåret först sin iill
Och sedan strupen under slagtarknifven.
Hvad dödsscen ämnar Roscius nu spela? Glost. Ett syndigt sinne anar städse ondt;
En tjuf i hvarje buske ser en länsman.
K.	Henr. Den fogel, som på fogellim har sutit,
Med skygga vingar far kring hvarje buske,
Och jag, en liten fogels arma far,
Nu har det olycksföremål för ögat,	-
Som snärjde, tog och drap min stackars unge. Glost. Ha, hvilken narr var icke han på Creta,
Som satte vingar på sin narr till son,
Som drunknade så fogel som han var.
K. Henr. Jag Dmdalus; min gosse Icarus; Din fader Minos, som oss flygten stäckte; Den sol, som smälte ned min gosses vingar, Din broder Edvard; sjelf du hafvet är,

Hvars afundsjnka djup hans lif har slukat.
Ack, dräp mig med ditt svärd, men ej med ord!
Mitt hjerta bättre tåla kan din dolk,
An mina öron detta sorgespel. —Men hvarför kom du? Vill du åt mitt lif?
Glost. Säg, tror du då, att jag en bödel är?
K. Henr. Att en förföljare du är, det vet jag; Om mord på oskuld är en bödelssyssla,
Välan, så är du ock en bödel, Gloster.
Glost. Din son jag drap, för det lina sig förhäfde.
K. Henr. Om dig man dräpt, då först du dig förhäfde,
Så hade du min son ej hunnit dräpa.
Och här jag spår dig nu, att många tusen,
Som än ej ana minsta guista ondt,
Och mången gubbes suck och mången enkas,
Och många faderlösas våta ögon
Far sörjer son och enkor sina män
Och faderlösa sina fäders brådöd —Den dag beklaga skola då du föddes.
En uggla skrek då du blef född till verlden,
En kråka kraxade om onda tider,
Och hundar tjöto, stormen bräckte träd,
Och korpen satt och rufvade på skorsten,
Och skator skrattade i stygga missljud.
Din moder kände mer än moders smärta,
Dock fick hon mindre än en moders hopp,
Hon fick en otäck och vanskaplig klump,
Ej frukten lik af sådant herrligt träd.
Du hade tand i mun, då du blef född,
Till tecken att du skulle bita verlden;
Och om hvad jag för öfrigt hört är sant,
Så kom du —Glost. Håll upp! — Och dö uti ditt tal, profet!
(Sticker honom).
Bland annat blef jag född att göra detta.
K.	Henr. Och ännu många andra mord. — 0 Gud, Förlåt min synd, förlåt hvad han har gjort! (Dör).
89

Glost. Ha! Sjunker Lancasters förnäma blod
1 marken ned? Det borde hafva stigit. —Se, hur mitt svärd begråter stackars kungen!
0, rinne städse slika purpurtårar
Från en och hvar som störta vill vårt hus! —Om någon gnista lif ännu fns qvar,
Så ned till helvetet och säg, att jag
(Sticker honom dn en gång).
Har skickat dit dig, jag som aldrig känt
Hvad kärlek, fruktan eller nåd vill säga. —Ja, det är sant hvad Henrik sad’ mig nyss;
‘Ty jag har ofta hört min mor berätta,
Att jag med benen främst till verlden kom;
Hvad tror ni? Borde jag ej skynda mig
Att störta dem som oss vår rätt beröfvat?
Barnmorskan häpnade och qvinfolk skreko:
“Ack, herre Jesus, han är född med tänder
Så var jag också; derför var det klart
Jag skulle morra, bitas som en hund.
Ty då vår Herre skapat så min kropp,
Så må väl fan få kröka själ’n derefter.
Jag har ej broder, liknar ingen broder,
Och kärlek, kallad utaf gråskägg himmelsk,
Itlå bo i folk som ä’ hvarannan lika
Och ej i mig; jag är jag sjeif allena. —Clarence, gif akt! Du mig i ljuset står,
Men jag skall skaffa dig en becksvart dag;
Ty jag vill sådan spådom sprida ut,
Att Edvard börjar frukta för sitt lif;
Och då till Edvards tröst jag blir din bane.
Kung Henrik och hans son, de äro borta;
Nu, Clarence, är din tur; de andras sedan;
Högst skall jag bli, fast nu jag är ne4an. —Din kropp, kung Henrik, vill jag gömma här,
Triumfeus dag för mig din dödsdag är.
(Släpar ut liket).

SJUNDE SCENEN.
London. Ett rum i slottet.

<Konung EDVARD ses sittande på sin thron. Drottning ELISABETH med den späda prinsen, CLARENCE, GLOSTER, HASTINGS och fiere stå ikring honom).
K. lida. Vi sitta än en gång på Englands tlsron,
Tillbakaköpt med fiendernas blod.
Hvad tappra män ha vi ej mejat af
Som höstens korn i deras stolthets höjd!
Tre hertigar af Somerset, berömda
Som trefallt djerfva oförsagda kämpar,
Och tvenne lorder Clifford, far och son,
Samt två Northumberlands, så tappra män
Som nånsin vid trumpetskräll sporrat häst;
Och, utom dem, de tappra björnarna
Lord Warwick och lord Montagne, som slogo
1 sina fjettrar kungalejonet
Och röto, så att skogen darrade.
Så hafva från vår thron vi misstro jagat,
Och tillförsigt är nu vår fotapall. —Kom hit, min Betty, låt mig kyssa gossen. —För dig, mitt barn, ha jag och mina bröder
1 rustning vakat mången vinternatt
Och gått till fots i sommarhettans glöd,
På det att du må kronan fridsamt äga;
Af våra mödor skall du skörda vinsten.
Glost.	<Äfsides). Blott du var död, hans skörd jag nog förderfvar,
Ty än jag är i verlden ej bemärkt.
För bördors lyftning blef min skuldra kullrig,
Och lyfta skall den eller ryggen knäckas. —Bryt vägen du — och du fullborda verket.
K. Edv. Clarence och Gloster, hyllen min gemål Och kyssen denna unga prins, J bröder.
Clar. Den tro jag skyldig är ers majestät Beseglar jag på detta barnets läppar.

92 HENRIK DEN SJETTE. TREDJE DELEN. V, 7.

11<. Edv. Tack, ädle Clarence, gode broder tack.
Glost. Min kärlek till det träd som fostrat dig
Bevisar jag med denna kyss på frukten;	(Afsides).
Så kysste Judas ju sin mästare
Och sade “hell” då “ve” han menade.
K Jl7dv. Nu thronar jag så godt som jag kan önska Med frid i landet och med bröders kärlek.
Clar. Hvad vill ers nåde med Margretha göra?
Till franska kungen hennes far förpantat
Sicilierna och Jerusalem
Och skickar dem som lösen nu för henne.
K. Edv. Bort! Skeppa henne af till Frankrike,
Hvad återstår, om ej att tiden njuta
Med ståt och prakt och muntra skådespel,
Ett muntert hof till höfvisk ro och gamman?
Upp, pukor och trumpeter? — Sorgen vike,
Nu böxjar stadig fröjd för detta rike.	(De gå).

KONUNG RICHARD DEN TREDJE.
PERSONER:
Konung EDVARD den fjerde. EDVARD, prins af Wa1esV~
sedermera konung EDVARD den femte, gens
RICHARD, hertig af York,~ soner. GEORG, hertig af Clarence, konunRICHARD, hertig af Glo
ster, sedermera konun 0eus
RICHARD den tredje. bröder.
En ung son af CLARENCE.
HENRIK, ~refve af Rielimond, sedermera konung HENRIK den
sjunde.
Kardinal BOURCHIER, erkebiskop
af Canterbury.
Erkebiskopen af YORK.
Biskopen af ELY.
Hertigen af BUCKINGHAM.
Hertigen af NORFOLK. Grefven af SURREY, haiss son.
Grefve RIVERS, broder till konung
Edvarde gemål.
Markisen af DORSET och lord GREY,
hennes söner.
Grefven af OXFORD.
Lorder och svit. Två adelsmän, en
dare, buti, andar, soldater ni, in.
Lord HASTINGS.
Lord STANLEY.
Lord LOvEL.
Sir ThOMAS VAUGHAN. Sir RICHARD RATCLIFF.
Sir WILLIAM CATESBY. Sir JAMES TYRREL.
Sir JAMES BLOL’NT. Sir WALTER HERBERT.
Sir ROBERT BRAKENBURY, kommendant på Towern.
CHRISTOPHER IJRSWICK, en
prest. En annaix prest.
LORD MAYOR’N af London. SHERIFFEN af Wiltehire.
ELISABETH, Edvard den fjerdes
gemål.
MARGAREThA, Henrik den sjeltes enka.
Hertiginnan af YORK, Edvard don
fjerdes mor.
ANNA. enka efter Edvard, prins af
Wales, Henrik den sjettes son;
sedermera gift med Gloster.
En ung dotter af CLARENCE.
lalroid. en skrifvare, borgare, mör—
SCENEN är i En~iaud.

FORSTA AKTEN. FORSTA SCENEN.

London. En gata.

(GLOSTER uppträder).

Glost. Missnöjets vinter är oss nu förbytt 1 glorrik sommar utaf solen York,

Och alla moln, som hotade vårt hus
1 hafvets djupa barm begrafna äro.
Nu smycka segerkransar våra pannor,
De bräckta vapen hänga som trofeer
Vårt dystra härskri byts i glada möten,
Och bister marsch i glädtig dansmusik;
Det grymma krig sin pannas skrynklor jemnat
Och stiger icke mer på jernsmidd stridshingst
Att skrämma själen utur skräckfull ovän
Men trippar lätt i jungfrnburen in
Vid lutans toner lockande till vällust.
Men jag — som ej för skämt och lek är gjord
Och ej att kela med en kärlig spegel,
Jag, — präglad groft, den kärleks hyllest saknar
Att framför en lättfotad nymf mig kråmn;
Jag, krympling född och af en falsk natur
På allt behag och bildskön växt bedragen,
Lytt, ofullgången, vräkt i förtid sit
1 andedrägtens verld knappt hälften färdig,
Så lam och så eländig i min åtbörd,
Att hundar skälla der jag linkar fram, —Jag har i denna usla fridens tid
Ej annat tidsfördrif än det att gå
Och se min skugga uti solens sken
Och språka Om min egen fula skepnad;
Och derför — då jag ej som älskare
Kan kurtisera denna fina tid
Har jag mig föresatt att bli en skurk
Och hata dessa dagars usla nöjen.
Jag snaror lagt och gräsliga försåt
Med dunkla dikter, spådomar och drömmar
Att hetsa kungen och min broder Clarence
Till dödligt hat den ena mot den andra.
Och om kung Edvard håller så sitt ord,
Som jag är listig, trolös och förrädisk
Skall Clarence än i dag i bojor läggas,
Ty det en spådom är som sagt, att G

Skall Edvards slägte en gång döden ge.
Dyk djupt i själen, tanke Clarence kommer.

(CLARENCE kommer med vakt och BRAKENBURY).
God dag, min broder; hvarför denna vakt, Som följer eders nåd?
	Clar.	Hans majestät,
Om om min säkerhet, har detta sällskap Mig gifvit att till Towern mig ledsaga.
Glost. Och af hvad skäl?
	Oar.	För det jag heter Georg.
Glost. Ack, bästa prins, det rår ju ni ej för;
Han borde heldre fängsla edra faddrar.
Ah, säkert har hans majest~it i sinnet
Att låta christna er på nytt i Towern!
Men, Clarence, hvad står på? Får jag det veta?
Clar. Allt hvad jag vet: ty, Richard, jag bedyrar,
An vet jag intet; efter hvad jag hört,
Så lyssnar han till spådomar och drömmar.
Bokstafven G skall ut ur alphabetet;
En spåman honom sagt, att af ett G
Hans ätt skall sig sitt arf beröfvad se;
Och som mitt namn begynner med ett G,
Han tror att sådant genom mig skall ske:
En sådan strunt och annat desso likt
Skall hafva retat kungen att mig fängsla.
Glost. Så går det, när af qvinnor männer styras —-
Det är ej kungen, som dig s~ndt till Towern;
Nej, lady Grey, hans hustru, kära Clarence,
Hon har till sådant oråd honom äggat.
Var det ej hon och den der hedersmannen
Antony Woodville, hennes kära broder,
Som läto sätta Hastings uti Towern?
Han först i dag har sluppit ut igen.
Vi	äro icke säkra, nej min sann!
Clar. Vid Gud! jag tror att någon nu är säker, Som ej med drottningen befryndad är

Och hör till dessa tasslare i mörkret,
Som löpa mellan mistriss Shore och kungen.
Har du ej hört, hur ödmjukt Hastings måtte
Hos -henne tigga om befrielse?
Glost. Med ödmjuk suckan inför hennes guddom
Lord kammarherren fick sin frihet åter.
Hör, vet du hvad, — jag tror att det är bäst,
Om uti kungens gunst vi vilja stå,
Att ge oss uti hennes tjenst och bröd.
Hon och den skrumpna och svartsjuka enkan,
De äro, sedan konungen dem adlat,
Ett mäktigt sqvallerherrskap här i riket.
Brak. Förlåten mig, J prinsar, båda två; Hans majestät har strängt förbudit mig
Att låta någon, hvem han ock må vara, På tu man hand samtala med hans broder.
Glost. Såå, hans välvishet, herr Brakenbury?
Ni gerna allt får höra som vi säga,
Vitala ej om högförräderi;
Min vän, vi säga blott, att konungen
Ar vis och dygdig och hans ädla drottning
Till mogen ålder kommen, skön, ej svartsjuk;
Att hustru Shore har mycket nätta fötter
Och läppar såsom körsbär, pigga ögon
Och en den aldralifligaste tunga,
Samt att vår drottnings slägt har blifvit folk.
Nå, sir? Hvad säger ni? Ar det ej sant?
Brak. Med allt det der jag intet har att göra.
Glost. Att göra med fru Shore? Hör dn, min gubbe, Den som med henne något har att göra,
En undantagen, gör det bäst i löndom.
Brak. Och hvem är det, min prins?
Glost. Nå, hennes man, din lurk! Vill du mig snärja?
Brak. Jag ber er om förlåtelse, min prins, Samt att ni mer ej talar med hans höghet.
Clar. Du endast gör din pligt; vi lyda dig.
Glost. Vi äro drottningens förkastade

Och måste lyda. Nu farväl, min bror,
Jag går till kungen; hvadsomhelst du vill
Ge mig i uppdrag, — ja, om ock det vore
Att kalla konung Edvards enka syster —Jag gör det gerna för att dig befria.
Men denna hårda medfart af en broder
Mig smärtai’ djupare, än du det tror.
Clar. Jag vet den ej behagar någon af oss.
Glost. Långvarig skall din fångenskap ej blifva. Jag dig befriar eller dör för dig;
Till dess haf tålamod.
	Clar.	Jag är ju tvungen
(CLARENCE, BRAKENBIJRY och vakten gå).

Glost. Gå du den väg dn aldrig kommer åter!
Så högt jag älskar dig, du dumma Clarence,
Att snart jag vill din själ till himlen skicka,
Om himlen vill ta skänk af mina händer.
Hvem kommer der? Den nyss utsluppna Hastings.

(HASTINGS uppträder).
Hast. Jag önskar eders höghet en god morgon!
Glost. Det samma önskar jag lord kammarherrn! Välkommen ut i denna friska luften;
Hur smakade er fängelset, mylord?
Hast. En fånge måste hafva tålamod;
Men nog jag veta skall att tacka dem,
Som varit orsak till min fångenskap.
Glost. Ja visst, ja visst; och det skall
Ty edra fiender, de äro hans
Och hafva gjort detsamma emot båda.
Hast. 0 ve, att örnen sättas skall i bur, När hök och glada fara fritt på rof!
Glost. Hvad nyheter i staden?
Hast. Så onda ej i staden, som på slottet! Sjuk kungen är och svag och melankolisk,
Och läkarena frukta för hans lif.
	 Glost.		Nå, vid sanct Paul, det var en ledsam nyhet!
	V.	7	97
också Clarence;

Ja, han Ilar länge lefvat oordentligt
Och slitit ut sin kungliga person;
Det der är sorgligt just att tänka på.
Ar han sängliggande?
	Hast.	Ja, eders höghet.
Glost. Gå ni förut; jag strax skall komma efter. (HAsTINGs gårj.
Jag hoppas, att han dör; men lefva skall han
Tills Georg fått kurirskjuts upp till himlen.
Jag går att hetsa upp hans hat till Clarence
Med dugtigt stålsatt lögn och skäl af vigt;
Och om min djupa plan mig ej slår fel,
Så skådar Clarence icke morgondagen.
När det är gjordt, så gifve Gud kung Edvard
En salig hädanfärd
Och låte mig i verlden fritt husera!
Jag gifter mig med Warwicks yngsta dotter;
Visst har jag mördat hennes man och far,
Men bästa sättet till att trösta slynan
Ar att jag sjelf blir hennes man och far.
Det vill jag; ej så mycket just af kärlek,
Som af en annan djup och Imemlig afsigt,
Den jag igenom detta gifte vinnér.
Dock, jag till markunds far förutan hästar;
An andas Clarence; Edvard än regerar;
När de gått bort, umin vinning jag summerar. (G4r~.

ANDRA SCENEN.

London. En annan gata.

(Konung HENRiK den sjettes lik buret i en öppen kista; adelsmän »med hillebarder åtfö~ja densamma; lady ANNA gar m sorgen).
Anna. Sätt ner, sätt ner er ärofulla börda, —Om äran kan uppå en likbår läggas —Att jag en stund må gråta ut och klaga