Den fromma Lancasters så bråda död. —Iskalla bild utaf en helig konung!
Du bleka aska af Lancasters hus!
Blodlösa lemning af ett kungligt blod!
Förunna mig att mann upp din vålnad
Att höra stackars Annas jemmerrop;
Hon Edvards enka är, din dräpta sons,
Som draps af samma hand soni sargat dig.
1 dessa fönster, der ditt lif rann ut,
Jag gjuter hjeiplös balsam ur mitt öga: —Förbannad hunden, som dig ~åren gaf!
Förbannadt hjertat, som så hjertiöst var!
Förbannadt blodet, som lät blodet strömma
Må ödet mera grymt den ushing pina,
Som med din död har osm så usla gjort,
An jag kan önska spindlar, etterormar
Och allt förgiftigt kryp som krälar kring.
Missfoster blifve livaije barn han får,
Vidunderligt och uti otid födt,
Så styggt och onaturligt till att se,
Att det en hoppfull moder illa skrämnier
Och arfving blifver till hans gudlöshet!
Och får han hustru, — 0! låt henne blifva
Mer olycksalig vid hans död, än jag
Vid din har varit och min unga makes! —Kom nu till Chertsey med er helga börda,
Som från sanct Paul vi hemtat till begrafning;
Och städse, när ni tröttnat, kvilen ut,
Att jag må jemra vid kung Henriks lik.
(Bärarne lyfta upp kistan och gå vidare).

(GLOSTER 1comrne~i).

Glost. Stå still! sätt liket ner, ni bärare.
Änna. Hvad kolsvart troll har manat denna djefvul Att hejda cliristliga och fromma dåd?
Glost. Sätt liket ner, ni skurkar; vid sanct Paul, Jag gör ett lik af den som icke lyder.
7*

1 Ädeism. Mylord, gif rum, låt kistan fritt passera.
Glost. Skamlösa hund! stå du, när jag befaller; Sänk icke hillebarden mot mitt bröst, Ty, vid sanct Paul, jag sträcker dig till marken Och sparkar dig, du djerfva tiggare.
(Bärarne sätta ned kistan).
Anna. Hvad, darren J? och ören skrämda alla?
Ack, dödlige, jag kan er icke klandra;
Ej dödligt öga mäktar skåda satan. —Vik hädan, gräseliga afgrunds-budskap!
Du hade makt att blott hans kropp förderfva,
Hans själ blir aldrig din, vik derför hädan! Glost. Var christlig, ljufva helgon, svär ej så. Anna. För Guds skull, stör oss ej, du lede djefvul!
Du gjort den sköna jorden till ditt helvet
Och fyllt den upp med ångestskri och verop.
Gör det dig fröjd att se hvad ondt du gjort,
Se här ditt mästerprof, du slagtare. —Sen, herrar, sen den döda ilenriks sår
Igengrodd mun nu öppna, blöda friskt.
Otäcka krymplingsafskum, rodna, rodna,
Ty din närvaro drifver detta blod
Ur kalla tomma och blodlösa ådror;
Din ilibragd, onaturlig och omensklig,
Framkallar denna flod högst onaturligt. —Gud, du som skapat detta blod, det hämna!
Jord, da som druckit detta blod, det hämna!
Slå, himmel, med din ljungeld mördara död!
Svälj honom upp lifslefvande, du jord,
Som du Ilar sväljt den goda kungens blod,
Som utaf denna djefvuls-arm är slagtad! Glost. Min fru, ni känner ej försonings-läran,
Som bjuder oss att löna ondt med godt Och dem välsigna, hvilka oss förbanna.
Anna. Ej Guds, ej menskors bud du känner, skurk; Det värsta vilddjur låter sig beveka.
Glost. Men icke jag; är derför intet vilddjur.

Anna. Hur underbart, när djeflar tala sanning! Glost. Mer underbart, att englar rasa så. —Tillåt, gudomligaste ibland qvinnor, Att jag en gång får lof att mig befria Från de förmenta synder som mig trycka!
Anna. Tillåt, du etter-afikum ibland männer, Att jag en gång för dina kända synder
Får dig förbanna, du förbannade!
Glost. Du, skönare än tunga nämna kan, Haf tålamod att lyssna till min ursäkt!
Ann«. Du, fulare än hjerta tänka kan,
Ursäktas blott, om sjeif du hänger dig.
Glost. Förtviflan sjeif anklagade mig då.
Anna. Just din förtvillan blefve då din ursäkt, När på dig sjelf du kräfde rättvis hämd, Du som så orättvist har andra mördat.
Glost. Tänk om jag dem ej drap!
Anna.
Men döda äro de, och du har gjort det, Du djefvulsknekt.
Glost.	Jag ej din man har dödat.
Anna. Nå väl, då lefver han.
	Glost.	Nej, han är död,
Och han är mördad utaf Edvards hand.
Anna. Det lög du i din själ; Margretha s~g Din mördarklinga ryka af hans blod, Densamma som en gång i hennes hjerta Du stött, om ej din bror värjt af dess udd.
Glost. Jag retad var af hennes falska tunga, Som skulden vrok på mitt skuldiösa hufvud.
Anna. Du retad var af din blodlystenhet, Som aldrig annat drömde om än mord; Drap du ej denna kung?
	Ulost.	Det tillstår jag.
Anna. Du tillstår, piggsvin? Nå så gifve Gud, Att du må bli fördömd för denna illbragd! 0, han var ädel, mild och dygdesam.
Då äro de ej döda:

Glost. Tillpass åt himlens kung som honom har.
Anna. Han är i himlen, dit du aldrig kommer.
Glost. Tack vare mig, som hjelpte honom dit; Han passar bättre der, än här på jorden.
Anna. Och ingenstädes du, om ej i helvet.
Glost. Jo, på ett ställe till, om jag får säga.
Anna. Ett fångtorn.
	Glost.	Din sängkammare.
Anna. Må ofrid bo i kanimarn, der dn ligger!
Glost. Min fru, det gör den, tills hos er jag ligger.
Anna. Det hoppas jag.
Glost. Jag vet det visst. — Men, bästa lady Anna, —Att sluta denna hvassa qvickhetsstrid
Och taga an en slöare metod —Ar ej orsaken dock till deras bråddöd,
Henriks och Edvards af Plantagenet,
Mer klandervärd än den som verktyg var? Anna. Du orsak var och en lörbannad verkan. Glost. Er fägring orsak var till denna verkan,
Er fägring som mig ängslade i sömnen
Att mig åtaga hela verldens mord
Blott för en timma vid er ljufva barm. Anna. Om jag det trodde, hör du, mördare!
Så skulle jag med dessa naglar rifva
Från mina kinder bort den fägringen.
Glost. Mitt öga led ej se din fägring härjas; Om jag stod när, da ej den härja skulle; Som hela verlden fägnar sig åt solen, Så jag åt den; den är min dag, mitt lif.
Anna. I~Tatt svärte ned din dag, och död ditt lif!
Glost. Förbanna ej dig sjeif, du englasköna, Ty du är båda.
Anna.	0! att jag det vore,
Jag skulle då mig hämna uppå dlg.
Glost. Det vore en högst onaturlig gerning Att’ hamna sig på den som älskar dig.

Anna. Det vore en högst klok och billig gerning Att hämna sig på den som dräpt min make.
Glost. Min fru, den som din make dig beröfvat Har gjort det för att skaffa dig en bättre.
	Anna.	En bättre man ej andas här på jorden.
	Glost.	Den fns som bättre älskar dig än han.
	Änna.	Och hvem?
	Glost.	          Plantagenet.
	Anna.
	Glost.
	Anna.
	Glost.
Så hette han.
Ja, samma namn, men utaf bättre art.
Hvar är han?
Här:	(hon spottar efter honom). ilvi spottar du åt mig?
Anna. 0, vore det ett dödligt gift för dig!
Glost. Aldrig kom gift från sådan ljuflig ort.
Anna. Aldrig föll gift på mera otäck padda; iBort ur min åsyn! Du mitt öga smittar.
Glost. Ditt öga, väna vif, har smnittat mitt. Anna. 0, vore mina ögon basilisker!
De skulle då på stället slå dig död.
Glost. Ack, ja! då finge jag på en gång dö;
Nu lefvande jag dör af deras blixtar.
Ditt öga pressat salt ur mina ögon
Och skändat deras ljus med barnslig gråt,
De ögon dem ej nånsin ömkan fuktat —Ej då min fader York och Edvard greto
Vid Rutlands ömkeliga qvidande,
När svarta Clifford genomborrat honom;
Ej då din tappra fader som ett barn
Med jemmer talte om min faders död
Och tjugo gånger qväfdes af sin snyftning;
En hvar som såg det hade våta kinder
Som löf i regn; i denna dystra tid
Mitt manna-öga veka tårar skydde
Och hvad ej sorgen mäktat pressa ut,
Det har din skönhet, jag är blind af gråt.
Jag hvarken tiggt hos ovän eller vän,

Lj nånsin söta ord mia tunga lärt, Men nu din fägring är den lön mig väntar, Mitt stolta hjerta tigger, tungan talar.
(Hon ser föraktligt på hononmf
Lär icke dina läppar sådant hån;
Till kyssar, ej till hån, de äro gjorda.
Om din hämdfulla ~jäl ej kan förlåta —Se här! jag lånar dig mitt skarpa svärd;
Stöt till och göm det i mitt trogna hjerta,
Släpp ut den själ som dig förgudat har
Ett naket bröst jag bjuder åt ditt döds-hugg;
På mina knän jag ödmjukt tigger död.
(Han blottar sitt bröst; hon måttar åt honom med seärdet,~.
Nej, bida ej; jag dödade kung Henrik:
Men det din skönhet var som etade.
Stöt till! ty jag ung Edvard stack ihjel:
tHon måttar åt honom med svärdet).
Men himlen i ditt anlet mig förförde.
(Hon låter svärdet falla).
Tag svärdet eller mig, en af oss båda.
Anna. Res dig, du hycklare; din död jag önskar, Men ändock vill jag ej din bödel vara.
Glost. Befall mig döda mig, och jag det gör.
Anna. Det har jag gjort.
	Glost.	Det var i vredesmode.
Säg om det än en gång, och denna hand,
Som utaf kärlek dödade din kärlek,
En vida större kärlek nu skall döda;
Till bådas död skall du då skyldig bli.
Anna. Om jag ditt hjerta kände!
Glost. Det bor uppå min tunga.
Anna. Jag fruktar båda äro falska.
Glost. Då fns ej trohet till i verlden.
Anna. Nå väl, så göm ditt svärd.
Glost. Beviljar du mig frid?
Anna. Det få vi se med tiden.
Glost. Får jag i hoppet lefva?

Anna. Jag hoppas alla göra dm4.
Glost. Tag denna ring.
	Anna.	Att taga är ej gifva.
(Hon sätter ringen på fingret,).
Glost. Som denna ring ditt finger fattar om,
Så gör ditt hjerta med mitt arma hjerta;
Bevara båda, båda äro dina,
Och om din arma trogna tjenare
En gunst får tigga af din milda hand,
Så	kröner du för evig tid hans lycka. Anna. Och hvad är det?
Åt	Glost. Att detta sorgeus värf ni öfverlemnar den som större orsak har att söxja
Och genast er till Crosby-place begifver,
Dem’, sedan jag högtidligt har begrafvit
1 Chertseys kloster denna ädla kung
Och vätt hans graf med ångrens bittra tlrar,
Jag oförtöfvadt vill uppvakta er.
Af många dolda skäl jag er besvär,
Bevilja denna bön!
	Anna.	Af allt mitt hjerta.
Det mycket fägnar mig att se, att ni
Så ångerfull och så botfärdig blifvit.
Tressel och Berkley, kommen, följen mig. Glost. Säg mig farväl.
	Anna.	Månn’ ni förtjenar det?
Men då’ ni lärt mig hur jag er skall smickra, Så tro, att redan jag er sagt farväl.
(ANNA, BERKLEY och TRESSEL gå,).
Glost. Lyft liket opp.
	.2 Adelsm.	Till Chertsey, ädle lord?
Glost. Nej till White-Fryars; vänten der på mig. (De gå med liket).
Har nånsin så till qvinna någon friat?
Har nånsin så en qvinna blifvit vunnen?
Min skall hon bli, — men länge ej behållas.
Hvad? Jag som mördat hennes man och svärfar, —

Att henne gripa så midt i sitt hat,
Med verop i sin mun, i ögat tårar,
Tätt vid blodvittnet uppå hennes hat
Med Gud och hennes samvet, allt emot mig
Och inga vänners hjeip, förutan blott
Fan sjelf och mina skrymtare till blickar,
Och ändock vinna henne, — allt mot intet!
ha!
Har re’n hon glömt den tappra prinsen Edvard,
Sin man, den jag för trenne månar sedan
1 vredesmode stack vid Tewksbury?
En älskhigare, ljutligare ädling, —Skapt bäst naturen var i fart att slösa,
Ung, tapper, klok och kunglig med besked, —Kan vida verlden mer ej visa upp:
Och ändock sänker hon på mig sitt öga,
Som knäckte denna älsklings gyldne blomknopp
Och henne gaf en qvalfull enkobädd!
På mig, hvars allt ej Edvards hälft är värd!
På mig, som lam och lytt och krympling är!
Mitt hertigdöme mot en slant, att jag
Ej vetat riktigt min figur värdera;
Vid Gud! hon ser hvad icke jag kan se,
Att jag dock är en ganska vacker karl.
Nu får jag lof att köpa mig en spegel
Och hålla två tre tjog med skräddare,
Att göra mina lemmar eleganta;
Som hos mig sjeif jag kommit nu i gunst,
Så må jag väl en smula kosta på mig.
Men först jag denna karlen vill begrafva
Och lipa sedan hos min käresta.
Till dess jag hunnit köpa mig en spegel,
Solstrålar, varen ej på dager njugga,
Att jag spatsera må och se min skugga!
(Går).

TREDJE SCENEN.

London. Ett rum i slottet.

(Drottning ELISABETH, lord RIVERS och lord GREY uppträda).

Liv. Var lugn, min fru; snart skall hans majestät Sin förra goda helsa återvinna.
Grey. Er oro gör hans tillstånd endast värre; Derför, för Guds skull, håll er vid godt mod Och muntra upp hans nåd med glädtigt tal.
Elis. Om han nu dör, hvad blir det då af mig?
Greg. En sådan man ni mister; intet annat.
Elis. En sådan mans förlust är allt för mig.
Greg. Er himlen med en älsklig son välsignat; Han skall er trösta, då er man gått bort.
Elis. Ack, han är ung och, tills han vuxen blir, Ax Richard Gloster hans förmyndare,
Ej	vän med mig och vän med ingen af er. Liv. Ar det bestämdt, att han skall bli protektor? Elis, bet är’ bestämdt, men ännu ej bekräftadt;
Går kungen bort, så blir han utan tvifvel.

(BUCKINGHAM och STANLEY komma).

Greg. Se der lord Stanley och lord Buckingham.
Buck. Ers kunglig majestät, frid vare er!
Stanl. Gud gifve eder glada dar som förr.
Elis. Grefvinnan Richrnond, bästa lord af Stanley,
Lär knappast säga amen till er bön.
Men fastän hon er maka är, lord Stanley,
Och ej min vän, ni kan försäkrad vara
Jag hatar icke er för hennes högmod. Stanl. Ers nåd, jag er besvär, sätt icke tro
Till onda tungors afundsjuka baktal;
Och om med rätt och skäl hon klandrad blifvit,
Så tillgif hennes svaghet, ty den härrör
Af	sjaklig nyck, men ej af verklig ondska. Elis. Lord Stanley, har ni kungen sett i dag?

Stanl. Vi komma, hertig Buckingham och jag, Just nu från ett besök hos konungen.
Elis. Hvad hopp är det om hans förbättring, lorder?
Buck. Godt hopp, min fru; hans majestät är munter.
Elis. Gud honom hjelpe! Talte ni med honom?
Buck. Det gjorde vi; han önskar en försoning Emellan edra bröder och prins Gloster, Samt mellan dem och lorden kammarherru; Han till ett möte stämt dem inför sio.
Elis. Om allt gick väl! men ack, det gör det icke! Vår lycka, fruktar jag, har nått sin höjd.

(GLOSTER, HASTINGS och DORSET uppträda,).

Glost. Man gör mig orätt, och jag tål det ej; —Hvar äro de som klagat ii~för kungen,
Att jag, kan tro, är bister och fiendtlig?
Ha, vid sanct Paul! den älskar kungen föga,
Som blbtt med ilsket tal hans öron fyller.
För det jag ej kan slnickra, tala sött,
Ej smila, krypa, smeka, göra konster
Och vifta svans som apor och Fransoser,
Skall jag nödvändigt lömsk och hjertlös vara!
Får ej en ärlig karl sin väg gå fram,
Förr’n strax hans rättframhet misshandlas skall
Af hala, inställsamma silkesnarrar?
Greg. Till hvilken talar nu hans höga nåd? Glost. Till dig, som ej har heder eller ära.
Har jag dig kränkt? När gjorde jag dig orätt?
Och dig? — och dig? — Och någon af er liga?
Pest öfver er! Hans konglig majestät —Den Gud bevare bättre, än J önsken! —Kan ej i ro få dra ett andedrag;
J plågen honom jemt med slemma ränker. Elis. Min broder Gloster, ni misstager er;
Af egen kunglig vilja, men ej retad Af någon annan mans inskyndelse, Kanske med syftning på ert inre hat

Som visar sig uti er yttre handling
Mot mina barn och bröder och mig sjelf,
Har kungen kallat er för att få veta
Orsaken till ert groll och häfva den.
Glost. Jag vet den ej. — Så ond är verlden blifven, Att tätting yfs der öm ej vågar knysta.
Se’n hvarje lurk har blifvit adelsman, Har mången adelsman till lurk förfallit.
Elis. Nå, nå! vi veta hvad ni menar, Gloster; Er qväljer min och mina vänners uppkomst; Gud gifve, att vi aldrig er behöfde.
Glost. Dock gifver Gud att vi behöfva er;
På er anstiftan är min broder fängslad,
Jag sjelf i onåd, adeln i förakt,
När mellertid man höga embeten
Utdelar dagligdags att adla dem,
Som knappt i går en daler voro värda. Elis. Vid honom som mig lyft till farlig höjd
Från den förnöjsamhet jag fordom njöt!
Jag aldrig retat har hans majestät
Mot hertig Clarence, men har städse varit
En ifrig förespråkare för honom.
Mylord, en skändlig orätt gör ni mig,
Då	ni så falskt och nedrigt gör mig misstänkt. Glost. Ni kan ej neka att ni’ orsak varit
Till lord af Hastings sista fångenskap.
Liv. Mylord, hon kan det; — ty —Glost Hon kun lord Rivers? — ja, hvem vet ej det?
Mer kan hon, sir, än neka till den saken,
Hon kan er hjelpa vackert upp i verlden
Och sedan neka för sin del deri
Och säga blott: “förtjensten fått sin lön.”
ilvad kan hon ej? Hon kan, — vid tro och lofven? Liv. Hvad kan hon då, vid tro och lofven? Glost. För tusan! med en kung trolofva sig,
En ungkarl och en ganska vacker pojke:
Er farmor gjorde ej så godt parti.

Elis. Lord Gloster, jag har allt för länge tålt
Ert bittra hån och råa smädelser;
Vid Gud, jag kungen underrätta vill
Om all den smälek, som af er jag lidit!
Jag ville heldre vara tjenstepiga
An mäktig drottning uppå slika villkor —Föraktas, smädas och bestormas så:
Klen är den fröjd, som Englands drottning njuter. (Drottning MARGARETHA upptrader i fonden).
Mary. Gud gifve, att än klenare den vore! Din ära, rang och thron tillhöra mig.
Glost. Hvad? hotar ni hos konungen att klaga?
Gör det, men dugtigt! Se, hvad jag har sagt,
Det vill jag inför konungen försvara,
Om ock han skulle sätta mig i Towern.
Tid är att tala; hvad jag gjort är glömdt. Marg. Nej, djefvul! Allt för väl jäg minnes det;
Du drap min make Henrik uti Towern
Och drap min stackars son vid Tewksbury.
Glost. Förr’n ni var drottning och er man var kung,
Var jag en packhäst åt hans stora planer,
Hans stolta fiendeis utrotare,
En högst frikostig herre mot hans vänner.
Hans blod jag kungligt gjort och spillt mitt eget. Mary. Och mycket bättre blod än halls och ditt. Giast. Men ni och Grey, er man, ni voro städse
Upproriska för huset Lancaster; —Ni också, Rivers: — stupade er nian
Ej i Margrethas krigshär vid sanct Albans?
Låt mig påminna er, om ni det glömt,
Hvad ni har varit förr och hvad ni är,
Samt hvad jag varit och hvad nu jag är.
Mary. En inordisk skurk, och så du städse är.
Glost. Den stackars Clarence svek sin fader Warwick Och gjorde mened, — Jesus det förlåte! —Mary. Gud hämne det!
Glost. För att i Edvurds här för kronan kämpa;

Den hjelpen honons uti Towern stjelpt;
0, att mitt hjerta vore sten som Edvnrds,
Och Edvards vekt och känslofullt som mitt!
Jag	är för barnslig tok för denna verlden. Marg. Far du till helvete och lemna verlden,
Du kakodremon! der ditt rike är.
Ris. Mylord af Gloster, i den heta tiden, Från kvilken ni vår flendskap vill räkna, Vi följde blott vår herre och ~år konung; Om ni var kung, så följde vi ock er;
Glost. Om jag var kung? — Ack, heldre månglare! Den tanken vare fjerran från mitt hjerta!
Elis. Så liten fröjd mylord. som sjelf ni tror Ni skulle njuta såsom Englands konung, Så liten fröjd må ni ock tro att jag
Nu	njuter såsom drottning här i landet. Marg. Ja, liten frii~jd åtnjuter landets drottning,
Ty det är jag, och fröjder har jag inga.
Mitt tålamod ej längre räcker till. -— (Hon träder frarn)~
Hör på, ni röfvare, som kifven argt
Om rofvet, som ni röfvnt ifrån mig!
Hvem af er darrar ej som ser på mig?
Om J ej böjen knä för mig son> drottning,
J bäfven sOm rebeller för en afsatt!
Ack, söta skurk, vänd icke bort ditt anlet! Glost. Du skrumpna troll, hvi plågar du’~min syn? Mary. Jag läser listan upp på dina mord;
Det vill jag göra, förr’n jag släpper dlg. Glost. Ar du vid dödsstraff icke biltog vorden? Marg. Jo; men jag lider mer uti min landsflykt,
Än döden plågar mig, om här jag dröjer.
En make och en son är du mig skyldig, —Och du ett rike; — allesamman hyllning;
Den sorg jag bär hör er med rätta till,
Och edra stulna fröjder äro mina.
Glost. Förbannelsen som dig min fader gaf, Då du med papper krönt hans hjeltepanna

Och med ditt hån tvang bäckar från hans ögon
Och gaf, att torka dem, ett kläde doppadt.
Uti den fagra Rutlands rena blod;
Förbannelsen, den i sitt hjertas qval
Han öste ut på dig, på dig nu fallit,
Och Gud, ej vi, din mord-bragd hemsökt har. Elis. Gud är rättfärdig; oskuld får sin rätt. Hast. Det var ett gräsligt dåd att mörda barnet;
Så obarmhertigt har man aldrig hört.
Riv. Tyranner greta, då de sporde det.
Dors. Det ingen var, som icke spådde hämd.
Buck. Northumberland, som såg det, gret deråt.
Mary. Ha! då. jag kom, ni fradgade af ilska,
Redo att flux hvarann i strupen hugga,
Nu ~änden J er alla emot mig!
Är Yorks förbannelse hos Gud så mäktig,
Att Henriks död och unga Edvnrds död,
Rikets förlust, min plågosamma landsflykt,
Allt är en hämd för den der pojken Rutland?
Om så förbannelser igenom skyn
Till himlen tränga, ha! så öppnen er,
.1	tröga moln, för min förbannelse!
1 fylleri, ej krig, er kung må dö,
Som min af mord, att göra honom kung!
Edvard, din son, som nu är prins af Wales
1 stället för min Edvard, prins af Wales,
Må också han uti sin ungdom dräpas!
Du, drottning i min stad, som drottning var,
Lef så som’jag, lef längre än din ära,
Lef länge för att gråta dina barn
Och se en annan, som jag ser dig nu,
Prydd med din rätt, som du är prydd med min!
Må all din fröjd gå före dig i grafven
Och, efter långa sorgens dagar, du
Dö hvnrken moder, hustru eller drottning! —Lord Rivers och lord Dorset, ni det sågo,
Ni ock, lord Hastings, hur min son blef stucken

Med blodig dolk; Gud jag anropar honom Att ingen af er må naturligt dö, Men af den onda bråddöd ryckas bort!
Glost. Har du ej slutat än, du leda hexa?
Mary. Jag, glömma dig! Stå, hund, och hör till slut.
Om himlen än har plågor i förråd
Som äro värre än dem jag dig önskar,
0, måtte den då veta gömma dem,
Tills dina synder hunnit biifva mogna,
Och slunge så sin vredes skålar ner
På dig, du verldens fredsförstörare!
Må Samvets-matken gnaga städs din själ!
Misstänk för falskhet dem som älska dig,
Och haf förrädarn ditt hjerta närmast!
Må ej i tiden sömn ditt öga lycka,
Om ej när i en pinsam dröm med fasa
Du ser ett helvete af djeflar fullt!
Bortbyting du! Vanskapta svin som rotar!
Du som uti din födsel stämplad blef
Som en naturens slaf och helvets son!
Du fula skamfläck för din snoders qved!
Du leda afskum af din faders länder!
Du	ärans tiggare! da skändliga —Glost. Margretha.
	Mary.	Richard!
	Glost.	Hvad?
	Mary.	Jag dig ej kallat.
Glost. Då ber jag om förlåtelse; jag trodde, Att det var mig som så ni kallade
Med dessa bittra namn.
	Mary.	Det gjorde jag,
Men väntade ej svar; o, låt mig dock
Få göra slut på min förbannelse!
Glost, Det har jag gjort; den slutas med — Margretha.
Elis. Så har du sjelf dig sjeif förbannat ju?
Mary. Skugg-drottning, usla skenbild af min lycka! Hvi strör du socker på den stinna spindeln,
	V.	5	113

Som i sitt dödsnät redan snärjt dig in?
Du toka! toka! sjelf da slipar knifven,
Som skall dig döden ge; den dagen kommer,
Då du min hjelp behöfver att förbanna
Det etterkrypet der, den puckelpaddan.
Hast. Du falska hexa, sluta att förbanna; Vårt tålamod tar slut till ditt förderf.
Mary. Ve er! På mitt J hafven ända gjort.
Riv. Ni gjorde klokt, om ni er pligt er lärde.
Mary. Att tjena mig, se det är eder pligt; Lär mig att vara drottning, — ni att lyda;
Ni gjorde klokt, om ni den pligten lärde.
Dors. Trät ej med henne, hon vansinnig är.
Mary. Tig ni, munsjör markis; ni näsvis är.
Er splitternya rang så nyss är präglad,
Att knappt den hunnit komma uti omlopp;
Ack, att er färska adel kunde känna
Hvad dess förlust er skulle göra usel!
Den som står högt, för pröfva mången storm,
Och faller han en gång, han går i kras.
Glost. Godt rad, minsann! — Markis, lägg det på hjertat.
Dors. Det angår er, mylord, så väl som mig.

Glost. Ja, vida mer; men jag högboren är, Vårt örnbo byggs i cederns höga topp,
Leker med stormen och föraktar solen.
Mary. Och sätter solen uti skuggan; ack!
Så är min son i dödens skugga nu;
Hans klara strålar har din skumma ondska
Svept in i evighetens djupa mörker.
J kläcken ägg i våra ungars bo;
Du store Gud, som ser det, tål det icke!
Med blod det vanns, och så förlores ock!
Buck. Tig utaf skam, om ej af christlig kärlek.
Mary. Nämn hvarken christlig kärlek eller skam; Ochristligt hafven J behandlat mig
Och slagtat utan skam mitt ljufva hopp;

Min kärlek, det är hämd, mitt lif är skam Och i min skam mitt hat skall evigt ]efva.
Buck. Håll upp, håll upp!
Mary. Prins Buckingham, jag kysser dina händer
Till vänskapstecken och förbund med dig;
Dig ske allt godt, dig och ditt ädla hus,
Din klädning är ej fläckad med vårt blod,
Du	ej i mina bannor inbegripen.
Buck. Och ingen annan; ty förbannelsen Plär stanna på den mun som andas ut den.
Mary. 0, nej! den stiger upp i skyn och väcker
Guds hämd, som slumrar stilla än i frid.
O	Buckingham, för hunden der dig akta,
Han biter bäst han viskar svans; hans tand
Med giftigt bett ger onda sår och döden;
Gå ej i lag med honom, akta dig;
Synd, död och helvet honom hafva stämplat,
All deras här för honom står tillreds.
Glost. Hvad säger hon, mylord af Buckingham?
Buck. Ej något som jag frågar efter, prins.
Mary. Hvad, hånar du mig för mitt goda råd
Och smeker djefvuln, som jag ber dig sky?
Tänk uppå detta, du, en annan gång
När han med sorg qitt hjerta söndersliter,
Och säg: “Margretha var en profetissa.” —Lef en och kvar af er att honom hata;
Han hate er, och Gud er allesamman.	(Hon gås).
Hast. Mitt hår på ända står vid hennes bannor.
Jliv. Mitt också: hon ej borde få gå lös.
Glost. Jag kan ej klandra henne, vid Guds moder! Hon lidit allt för mycket, och mig ångrar
Den andel som jag har i hennes sorger.
Elis. Ej, det jag vet, jag henne någon gjort.
Glost. Ni njöt all nyttan utaf hennes ofärd. Jag var för het att tjena somliga, Som nu för kalla äro att det minnas. Ack, Clarence han har blifvit väl betalad!

Han sitter nu på stiga för sin möda, —Gud dem förlåte som det förorsakat!
Riv. Ett dygdigt och ett christeligt beslut För dem att bedja som oss skada gjort!
Glost. Det gör jag alltid; — (afsides) ty att nu förbanna Det vore att mig sjeif förbanna ju.
(CATESBY kommer>.

Cat. Hans majestät, min drottning, kallar er Och eders nåd och er J ädle lorder.
Elis. Jag kommer, Catesby; — följen mig, J lorder.
liv.	Vi skola följa eders majestät.
(Alla gå utom GLOSTER).
Glost. Jag gör det onda och är ock den förste
Som skriker öfver det.
Den ofärd som jag hemligt stiftat an,
Den vältar jag på andras skuldror tungt.
Clarence — den jag förvisso lagt i mörkret —Begråter jag, när slika dumma narrar
Det se som Stanley, Hastings, Buckingham,
Och säger dem, att det är drottningen
Som retat kungen upp emot min broder.
Nu tro de det och egga mig beständigt
Att söka hämd på Rivers, Vaughan, Grey;
Då suckar jag och skriftens språk citerar:
Att Gud oss bjuder löna godt med ondt.
Så höljer jag mitt nakna skurkeri
Med gamla stumpar stulna utur bibeln
Och synes helgon,	när jag mest är djefvul. (Två mördare komma).

Dock tyst! Der komma mina bödelsknektar. —Nå, mina raska, oförsagda gossar, Gån J att nu uträtta det der andra?
1 lIförd. Ja, prins; vi komma blott att få vår fullmakt Att slippa in på stället der han fns.
Glost. Omtänksamt gjordt! Jag har den färdig här.
(Ger dem fullmakten).
116

När ni det gjort, så gån till Crossby-place.
Men varen raska i utförandet,
Stenhårda; hören icke hvad han säger,
Han är vältalig och han kunde kanske
Ert hjerta röra, om ni hörde på.
1 Mörd. Pah, eders nåde! Prat är ej vår sak. Den mycket pratar, litet gör; var säker Att vi vår hand, ej tungan, nyttja skola.
Glost. Qvarnstenar gråte ni, som narren tårar! Jag tycker om er, gossar; fort till verket! Fort, fort, gör slut.
	1 Mörd.	På ögonblicket, herre.	(De gå).

FJERDE SCENEN.

En kammare i Towern.

(CLAnm~Cx och BRAKBKRIJRY uppträda).

Brak. Hvi ser ers nåd så sorgsen ut i dag? Clar. 0, jag har tillbragt en förfärlig natt,
Full utaf svåra drömmar, onda syner!
Så sant som jag en ärlig christen är,
Jag vill ej lefva upp en dylik natt,
Om ock jag vunne mig en *erld af fröjder.
Så full var den af gräseliga qval.
Brak. Hvad drömde ni, min prins? Jag ber er, säg. Clar. Jag tyckte, att jag brutit mig ur Towern
Och hade skeppat in mig till Burgund,
Och i mitt sällskap var min broder Gloster.
Han lockade mig ur kajutan opp
På däck; der sågo vi mot Englands kust
Och talade om tusen tunga sorger,
Som hemsökt oss i kriget mellan York
Och Lancaster. Bäst som vi gingo der
Uppå det gungande och hala däcket,
Mig tycktes Gloster snafvade och drog mig,
Som ville honom stödja, öfver bord

1 oceanens tummel utaf vågor.
0, hvilkea pina var det ej att drunkna!
Hvad gräsligt sus af vatten i mitt öra!
Ilvad syn af faslig död för mina ögon!
Mig tycktes att jag tusen skeppsvrak såg
Och tusen menskor gnagda utaf fiskar,
Guldklumpar, ankaren och perlehögar,
Otaliga juveler, ädla stenar,
Allt vräkt ikring på bottnen utaf hafvet.
Uti dödskallar lågo somliga;
Och i de hål der fordom ögon bodde,
Der suto diamanter gnistrande,
Liksom till hån för allt hvad öga heter,
Och blinkade så sött mot hafvets gyttja
Och gäckade benranglen rundt omkring. Brak. Hur hade ni i dödens timma ro
Att se på dessa djupets hemligheter?
Clar. Jag tyckte att jag hade; våndades
Att gifva anden upp; men floden kom
Och täppte för min själ, som stretade
Ut till den vida, tomma, fria luften,
Och qväfde in den i min kropp igen,
Som nästan sprack för att den spy i hafvet. Brak. Men vaknade ni ej ~f denna dödsångst? Clar. 0 nej, min dröm fortsattes efter döden!
0, då begynte stormen i min själ!
Den bistra färjkarln, hvilken skalder måla,
Mig förde öfver svarta floden Styx
Till evig natts oändeliga riken;
Den första som min fråmlings-själ der mötte,
Det var min store svärfar, bålde Warwick;
Högt skrek han: “Har en gissel du för mened,
O	mörkrets rike, åt den falska Clarence?”
Och så försvann han; i hans ställe kom
En skugga lik en engel; ljusa håret
1 blod var sudladt; öfverljudt han skrek:
“Clarence är här, den falska, lömska Clarence,

Han som mig stack ihjel vid Tewksbury; —-
Orip honom, furier, och pina honom
Då kom en legion af leda djeflar
Rundt om mig, tjutande i mina öron
Så gräseligt, att jag af deras skri
Uppvaknade och skalf och trodde länge,
Att ännu jag i helvetet var qvar;
Så rysligt intryck gjorde denna dröm. Brak. Ej under, prins, att ni förfärad blef;
Jag ryser, blott jag hör er den berätta.

Clar. 0 Brakenbury! jag har gjort allt detta —Som nu bär vittnesbörd emot min själ —För Edvards skull; se nu, hur han mig lönar!
o Gud! om ej min heta bön dig blidkar,
Men du vill kräfva hämd på mina brott,
Så gjut din vrede ut på mig allena!
Nåd för min hustru, mina arma barn! —Fångvaktare, min vän, gå ej ifrån mig;
Min själ är tung, jag skulle vilja sofva. Brak. Jag stannar här; Gud låte er få hvila!

(CLARENCE sätter sig på en stol för att sofva).
Sorg bryter tiderna och hvilans timmar,
Gör natt till morgon och middag natt.
Blott tomma titlar äro prinsars fröjder,
En yttre ära för en inre träldom;
En falsk inbillnings fröjder köpa de
För hela verldar af oändlig oro.
Blott yttre herrligheten skiljer åt
Ett ringa namn och furstetitelns ståt.

(De två mördarena uppträda).
1 Mörd. Hollah! hvein är der?
Brak. Hvad vill du, karl? Hur har du kommit hit?
1 Mörd. Jag vill tala med Clarence, och jag har kommit hit på mina ben.
Brak. Hvarför så kort?

2 Mörd. Det bättre är att vara kort än tråkig. —Tag fram fullmakten; tala icke mer.
<‘De gifva ett papper till BRAKENBIJRY; han läser det).
Brak. Här är mig ålagt att i edra händer
Den ädla hertig Clarence öfverlemna.
Jag ej vill grubbla på hvad här är menadt,
Jag i den meningen vill skuldlös vara.
Här nyckeln är; der sofver hertig Clarence;
Jag går till kungen för att honom säga,
Att så mitt embete åt er jag afträdt.
1 Märd. Det kan ni göra, herre; det är visliga gjordt~
Farväl!	(BRAKENBURY går).
2 Mörd. Säg, ska’ vi sticka honom medan han sofver?
1 Mörd. Nej; då säger han, att det var fegt gjordt, när han vaknar.
2 Mörd. Då han vaknar! Din narr! han vaknar inte förr än på den stora domedagen.
1 Mörd. Ja, då säger han, att vi mördade honom sömnen.
2 Mörd. Det der ordet domedag har väckt en sorts samvete hos mig.
1 Mörd. Hvad? Ar du rädd?
2 Mörd. Icke att mörda honom, eftersom jag har fullmakt att göra det; men att bli fördömd för det jag mördat honom, och der vid lag hjelper ingen fullmakt.
1 Mörd. Jag trodde, att du hade beslutat dig.
2 Mörd, Det har jag gjort; att låta honom lefva.
1 Mörd. Då går jag till hertig Gloster och säger honom det.
2 Mörd. Nej, vänta litet; jag hoppas, att det här heliga humöret skall gå öfver; det brukar vanligtvis inte. hålla i längre, än man kan räkna till tjugo.
1 Mörd. Nå, hur är det med dig nu?
2 Mörd. Än sitter det minsann litet drägg af samvete qvar i mig.
1 Mörd. Kom i håg vår belöning då gerningen är gjord.
2 Mörd. Nå! han skall dö; jag hade glömt belöningen.

120

1 Mörd. Hvar är nu ditt samvete?
2 Mörd. 1 hertigens af Gloster penningpung.
1 Mörd. Och när han öppnar på pungen för att betala oss, så flyger ditt samvete ut.
2 Mörd. Stor sak, låt det gå! Det är få eller ingen som vill ha’t.
1 Mörd. Tänk om det skulle komma tillbaks igen till dig.
2 Mörd. Jag vill inte med det hafva något att skaffa; det är ett farligt tyg, det gör en karl till puitron. Man kan inte stjäla, utan att det anklagar eli; man kan inte svära, utan att det grälar på en; man kan inte ligga hos sin nästas hustru, utan att det upptäcker en; det är en rodnande och bondblyg ande, som gör uppror i en karls hjerta; det fyller en full med betänkligheter; det tvang mig en gång att ge tillbaka en guldbörs, som jag tillfälligtvis hittade; det gör en och hvar som har det till tiggare; det är förvisadt ur alla städer och byar som ett farligt ting, och en och hvar som vill lefva godt får lof att lita på sig sjelf och lefva det förutan.
1 Mörd. För tusan! nu har det satt sig i min armbåge och öfvertalar mig att inte mörda hertigen.
2 Mörd. Tag djefvnlen i hågen och tro inte hvad det säger; det kunde så ställa sig in hos dig, att det tvang dig att sucka.
1 Mörd. Nej, jag är seg jag; det får ingen bugt med mig.
2 Mörd. Det är att tala som en dugtig karl, som är mån om sin reputation. — Nå, ska’ vi gripa verket an?
1 Mörd. Slå honom i planeten med ditt svärdfäste och stoppa honom sedan in i vinfatet derute i yttre rummet.
2 Mörd. Förträffligt utfunderadt! och göra dopp utaf honom.
1 Mörd. Tyst! han vaknar.
2 Mörd. Hugg till!
1 Mörd. Nej, låt oss först tala med honom.
Clar. Evar är du, väktare? Kom hit med vin.

1 Mörd. Vin skall ni få tillräckligt, strax på stund.
Clar. 1 Guds namn, hvem är du?
1 Mörd. En menniska, som ni.
Clar. Men ej, som jag, af kungablod.
1 Mörd. Ej heller ni, som vi, er konung trogen.
Clar. Din röst är thordön, men din blick är ödmjuk.
1 Mörd. Min röst är kungens nu, min blick min egen.
Clar. Hur mörkt och hur dödsbådande du talar! Ditt öga hotar mig; hvi är du blek?
Hvem har dig skickat hit; hvi har du kommit?
Båda. Att, att, att, —Clar. Att mörda mig?
Båda. Ja, ja. —Clar. J hafven hjerta knappt att säga det
Och derför visst ej hjerta att det göra.
När har jag förorättat er, god’ vänner?
1 Mörd. Ej förorättat oss, men konungen.
Clar. Jag skall försona mig igen med honom.
2 Mörd. Aldrig, mylord! Bered er nu på döden.
Clar, Har er bland alla verldens män man utvalt
Att mörda oskuld? Säg, hvad har jag brutit?
Hvar är det vittne, som mig klagar an?
Hvad laglig nämnd har mig befunnit saker
Inför en bister domstol? Hvem förkunnat
En bitter dödsdom för den arma Clarence?
Att hota mig med död olagligt är,
Förr än jag blifvit lagligen förvunnen.
Jag säger er, så sant som nåd J vänten
Af Christi blod som rann för våra synder,
Gån bort och laggen icke hand på mig,
Det dåd ni företagit är en synd.
1 Mörd. Vi göra på befallning hvad vi göra.
2 Mörd. Ocll konungen är den som oss befallt.
Clar. Missledda slaf! den store kungars kung Har uppå lagens tafla fäst det budet:
“Du skall ej dräpa;” vill du nu förakta Det budet och en menniskas fullborda?

Gif akt! Han håller hämden i sin hand Och slungar den på syndarenas hufvud.
2 Mörd. Och samma hämd han på ditt hufvud slungar
För nedrig mened och för mord tillika;
Du mottog sakramentet på att fäkta
För huset Lancaster i kamp och strid.
1 Mörd. Och som förädare emot Guds namn Bröt du din ed och med en trolös klinga
Slet hjertat sönder på din konungs son.
2 Mörd. Den du dock svor att älska och försvara.
1 Mörd. Hur djerfs du tala om Guds lag för oss, Då du så svårt har brutit emot den?
Clar. Ack, för hvems skull har detta brott jag gjort?
För Edvard, för min broder, för hans skull;
Han ej er sändt att mörda mig för det.
Så djupt som jag han i den synden är.
Om gud vill kräfva hämd för detta dåd,
Så veten, att han gör det ej i löndom;
Tag icke hämden från hans starka arm;
Han ej behöfver våld och laglöshet
Att straffa den som honom har förtörnat.
1 Mörd. Hvem gjorde dig då till ett blodigt redskap, Då rask, vårblommande Plantagenet,
Det fursteliga barnet, draps af dig?
Ciar. Min broderkärlek, satan och min ilska.
1 Mörd. Vår pligt, ditt brott och kärlek till din broder Ha manat hit oss för att dräpa dig.
Clar. Den som min bror har kär, kan mig ej hata;
Jag är hans broder, och jag älskar honom.
Om man för guld er hyrt, så gån er väg,
Jag vill er skicka till min broder Gloster,
Han lönar eder bättre för mitt lif,
Än Edvard skall er löna för min död.
2 Mörd. Ni är bedragen, Gloster hatar er.
Clar. 0 nej, han älskar mig, han har mig kär; Gån ifrån mig till honom.
	Båda.	Så vi ärna.

Clar. Säg honom, då vår ädle fader York
Med hjeltearm välsignade oss tre
Och innerligt oss bad hvarann att älska,
Då anade han icke detta split;
Bed Gloster minnas det, och han skall gråta.
1 Mörd. Qvarnstenar, ja — som han oss lärde gråta.
Clar. Förtala honom icke; han är god.
1 Mörd. Riktigt!
Som snö på skyl. — Ha! ni er sjelf bedrager; Just han har sändt oss hit att mörda er.
Clar. Omn4jligt! ty han gret ju åt min ofärd, Slog armarne ikring mig, .snyftade
Och svor att göra allt att mig befria.
1 Mörd. Det gör han ock, då han befriar er Från denna jemmerdal till himlens glädje.
2 Mörd. Gör fred med Gud; ni måste dö, mylord. Clar. Har du den helga känslan i din själ
Att råda mig att göra fred med Gud,
Och är dock för din egen själ så blind,
Att du vill dräpa mig och Gud bekriga?
Ack, tänken på att den som tubbat er
Till denna bragd skall hata er för den.
2 Mörd. Hur göra vi?
	Clar.	Fräls edra själar! ångra!
1 Mörd. Ånger! den är för qvinnor och puitroner.
Clar. Att icke ångra, vildt och djefvulskt är. —Hvem utaf er, om han var fursteson
Och spärrad in som jag i fängelse
Och tvenne slika mördare som ni
Till honom kommo, bad ej för sitt lif? —Min vän, jag miskund ser i dina blickar;
Ack, om ditt öga ej är smickrare,
Kom på min sida du och bed för mig,
Som om du sjeif i mitt elände vore!
Hvem är den tiggare, som icke ömkar
En prins som tigger?
2 Mörd.	Se er om, mylord.

1 Mörd. (Sticker honom). Tag det, och det; om det ej vill förslå,
Så vill jag i vinfatet dränka dig.	(Går med liket). 2 Mörd. Ett blodigt dåd, förtvifladt obarmhertigt!
Ack, att jag kunde som Pilatus två
Från detta grymma lönnmord mina händer!

(Första mördaren kommer tillbaka).
1 Mörd. Hvad tänker du väl på, som mig ej hjelper? Prins Gloster skall få veta hur dn svinkat.
2 Mörd. Ack, att han visste, att hans bror jag räddat! Tag lönen du, säg honom hvad jag sagt;
Mig ångrar det, att hertigen är mördad.	(Går,). 1 Mörd. Men icke mig; gå du din väg, du kruka. —Nu vill jag gömma liket i ett hål,
Tills hertigen vill låta det begrafva.
När jag har fått min lön, ger jag mig af;
Det här blir spordt, och det är icke braf.	(Går)~

ANDRA AKTEN. FORSTA SCENEN.
London. Ett rum i palatset.

(Konung EDVARD ledes in sjuk; drottning ELISABETH, DORSET, RIVERS, HASTINGS, BUCKINGHAM, GREY och andra uppträda).

Edv. Välan! — ett godt dagsverke har jag gjort; —J pärer, hållen evigt ert förbund;
Jag väntar dagligen ett bud ifrån
Min frälsare, som skall mig frälsa hädan;
Med större frid min själ till himlen far,
När bland de mina fred är här på jorden.
Rivers och Hastings, gen hvarannan handen,
Bort med allt hemligt groll och blifven vänner!
Iliv. Vid Gud, min själ är ren från groll och hat, Och med min hand min vänskap jag beseglar.
Hast. Så sant mig gånge väl, jag svär detsamma!
125

Edv. God’ herrar, gycklen ej inför er konung,
Att ej den store alla kungars kung
Er falskhet bringar uppå skam och låter
Den ena af er bli den andras bane!
Hast. Jag vänskap svär, så sant Gud hjelpe mig!
Riv. Så också jag, att Hastings hjertligt älska.
Edv. Min fru, ni sjelf ej undantagen är, —Ej er son Dorset, — Buckingham, ej ni; —J hafven alla rasat mot hvarandra;
Min fru, gif Hastings eder hand att kyssa,
Och hvad ni gör, det gör förutan skrymtan. Elis. Der, Hastings; jag vårt hat för evigt glömmer,
Så sant Gud hjelpe mig och alla mina!
Edv. Dorset och Hastings, tan hvarann i famn.
Dors. Jag det bedyrar, detta kärleksbyte Skall, hvad mig angår, bli orubbeligt.
Hast. Det svär ock jag.	(Omfamnar DORSET).
Edv. Besegla, ädle Buckingham, förbundet; Omfamna äfven dii min hustrus fränder
Och gör mig lycklig i er enighet.
Buck.	(Till drOttningen,). Om nånsin Buckingham bär hat mot er
Och ej med all pligtskyldig kärlek hyllar
Er och de edra, så må Gud mig straffa
Med hat der mest jag hade kärlek väntat!
När jag i dödens stund en vän behöfver
Och tror förvisso att jag har en vän,
Lömsk, full af svek och argan list han vare;
Det bedjer jag af himlen, om jag kallnar
1 kärlek emot er och emot edra.
(Omfamnar RIVERS och de öfriga,).
Är Edv. Hjertstyrkande, da ädle Buckingham, detta löfte för mitt sjuka hjerta;
felas blott vår broder Gloster här
Att kröna friden med välsignelse.
Buck. Här kommer hertigen, i läglig tid. (GLOSTER kommer,).

Glost. God morgon, mina höga majestäter! God morgon, fursteliga pärer alle!
Edv. 1 sanning lycklig var oss denna dag: —Vi hafva gjort en christlig gerning, broder, Gjort frid af strid och kärlek utaf hat Emellan dessa stolta, heta pärer.
Glost. Välsignadt arbete, ers majestät! —Om någon uti denna furstekrets
På falsk misstanka eller onda rykten
Mig håller för sin fiende,
Om mot min vilja, eller uti hettan
Jag något gjort som kunnat kränka någon
1 denna krets, så önskar jag i frid
Och vänskap att försona mig med honom,
Ty flendskap — det är en död för mig,
Jag önskar alla goda menskors kärlek. —Först utaf er, min fru, jag önskar frid,
Den jag med skyldig hyllning mig vill köpa; —Af er, min ädle frände Buckingham,
Om nånsin mellan oss det varit groll; —Af er, lord Rivers, — och, lord Grey, af er
Som alla utan skäl sett snedt på mig; —Af er, lord Woodville, och, lord Scales, af er,
Hertigar, grefvar, herrar, af er alla;
Jag tror ej, att den Engelsman fns till
Som har med mig det minsta obytt mer
An med det barn som föddes denna natt.
Min Gud jag tackar för min ödmjukhet.
Elis. Som helgedag skall denna dagen hållas; —Gud gifve, att allt split nu var förbi!
Ers majestät, jag har en bön till er:
Tag nu till nåd igen vår broder Clarence! Glost. Min fru, har jag tillbudit er min kärlek
För att i detta furstesällskap hånas?
Hvem vet ej, att vår ädle bror är död? (Alla förfäras).
INi gör ej rätt att håna så hans lik.
Edv. Hvem vet ej han är död? Hvem vet han är?
127

Elis. Du store himmel, hvilken verld är detta!
Buck. Ar jag så blek, lord Dorset, som de andra? Dors. Ja, bästa lord; och ingen fns i rummet,
Hvars röda färg ej vikit från hans kinder.
Edv. Ar Clarence död? Jag gaf ju kontra-order. Ulost. Den arme dog på edra första order,
Och en Merkur bar dem bevingad fram;
Lam var den man som gick med kontra-order,
Och kom för sent att honom se begrafvas; —Gud gifve, att ej snmliga, som äro
~å trogna ej och ädla som han var,
Närmre i blodig håg, men ej i blodsband,
Förtjente värre än den arme Clarence
Och ändock gå från all misstanke fria!

(STANLEY uppträder).
Stanl. Gif mig en nåd, min kung, för trogna tjenster!
Edv. Jag ber dig, tyst! Min själ är full af sorg.
Stanl. Jag står ej upp, förr än ers höghet hört mig!
Edv. Så säg med ens hvad din begäran är!
tS’tanl. Nåd för min dräng, som har förverkat lifvet! Han har i dag en rusig herre mördat,
Som sednast var i tjenst hos hertig Norfolk.
Edv. Har denna tunga fällt min broders dödsdom,
Och skall den tungan nu ge nåd åt trälen?
Min bror ej mördat har, hans brott var tanke,
Och likväl blef hans straff en bitter död.
Hvem bad för honom? Hvem knäböjde här,
Då jag var vred, och bad mig sansa mig?
Hvem nämnde broderskap? Hvem nämnde kärlek?
Hvem, att den arma Clarence öfvergaf
Den bålde Warwick för att slåss för mig?
Hvem sade mig att, när vid Tewksbury
Oxford mig slagit ned, han kom till hjelp
Och sade “lef, min broder, och blif konung?”
Hvem, att, när vi halfdöda utaf köld
På fältet lågo, han sin kappa tog

Och svepte om mig och utsatte sig,
Halfnaken sjelf, för nattens bistra kyla?
Allt detta glömde jag i djurisk ilska,
Och ingen utaf er var så barmhertig
Att återkalla det uti mitt minne.
Men då en kusk, en utaf edra drängar,
1 fylleri har mördat och besudlat
Den ädla bilden af vår frälsare,
Strax liggen J på knä och ropen: nåd!
Och jag får lof att ge den — orättfärdigt; —Men för min broder ville ingen tala,
Ej ens jag sjelf, som glömde, otacksam,
Mlii arma bror. — Den stoltaste af er
Var honom, då han lefde, högt förbunden,
Men ingen talte ens ett ord för honom. —
0	Gud! jag fruktar, att du vedergäller
På mig och er och alla våra detta. —Kom, Hastings, hjelp mig i min säng. Ack, ack!
Du stackars Clarence!
(Konungen, drottningen, HASTINGS, RIVERS, DORSET och GREY gå).
Glost. Så är det att ha brådtom! Såg ni ej,
Hur alla drottningens gemena fränder,
Då Clarences död de hörde, bleknade?
Ack, ack! de hafva dertill retat kungen.
Ond skall det hämna. Nu vi gå, mylords,
Att trösta konung Edvard med vårt sällskap.
Buck. Vi följa eders nåde.	(De gå).

ANDRA SCENEN.
Sammastädes.

<‘Hertiginnan af YORK uppträder med CLARENCE’S son och
dotter,).
Son. Säg, goda farmor, är vår fader död? Hert. Nej, barn.

V.	9

Dottr. Men hvarför gråter du och slår ditt bröst, Och ropar: “Clarence, o min arma son

Son. Hvi ser du på oss och ditt hufvud skakar Och kallar oss för faderlösa kräk,
Om än vår ädle fader var i lifvet?
Hert. Ack, kära barn, J missförstån mig båda;,
Jag jemrar öfver kungens sjuklighet;
Hans död jag fruktar, men er faders ej;
Förlorad sorg att söija en förlorad! Son. Således tror ni dock, att han är död.
Min farbror konungen är skuld dertill;
Gud skall det hämna; jag anropar honom
Med ifrig bön om detta enda blott. Dottr. Och det gör också jag.
Hert. Tyst, kära barn! Er håller kungen af, Ni små menlösa och oskyldiga;
Ni kan ej gissa hvem har dräpt er far.
Son. Jo, farmor; ty min goda farbror Gloster
Har sagt, att kungen, retad af sin drottning,
Uppdiktat brott att fängsla honom för;
Och farbror gret, då. han mig sade det,
Och kysste mig så vänligt uppå kinden,
Bad mig till honom som till far mig trygga,
Så skulle han mig älska som sitt barn.
Hert. Att falskhet dock så ädel form kan stjäla.
Och dölja ondska under dygdens larf!
Han är min son, och det min smälek är;
Dock sög han ej sitt svek ur mina spenar.
Son. Tror farmor då, att farbror skrymtade?
Hert. Ja, barn.
Son. Jag kan ej tro det. Hör! Hvad larm är detta? (Drottning ELISABETH uppträder förtsiflad; RIVERS och
DORSET följa henne).
Elis. Hvem hindrar mig att gråta och att jemra? Att banna ödet och mig sjeif att plåga?

Med svart förtvitlan vill jag mig förena Emot mig sjeif, min egen fiende.
Hert. Hvad bådar denna scen af vild förtviflan? Elis. En handling utaf tragisk våldsamhet: —Edvard, min man, din son, vår kung, är död. —Gro grenarna, när roten är förderfvad?
Bortvissna löfven ej, när saft dei.n felas? —Om ni vill lefva; gråt! om dö; var snabb!
Att våra själar hans må flyga fatt
Och såsom trogna undersåter följa
Till evig hyllas kungarike honom.
Hert. Så mycken andel har jag i din sorg,
Som anspråk fordom på din ädla make.
Jag ock begret en värdig makes död
Och lefde af att se uppå hans bilder;
Nu tvenne speglar af hans stolta skepnad
Af ilsken död i bitar äro slagna,
Och jag har blott det falska glaset qvar,
Der jag med grämelse min smälek skådar.
Dn enka är, men du är moder ock
Och har till tröst ju dina barn omkring dig,
Men döden slet min man ur mina armar
Och tvenne kryckor ur min svaga hand,
Clarence och Edvard. 0, hvad skäl har jag —Då du blott hälften har af mina sorger —-
Att öfverrösta dig med jemmerskri?
Son. Ack, faster! ej ni gret vår fadeis död, Hur kan vi hjelpa er med våra tårar?
Dottr. Vår faderlösa nöd ej ömkad blef, Er enkosorg skall heller ej begråtas!
Elis. Ej någon hjelpe mig att jemra mig,
Jag ej på jemmer ofruktsam är vo~den.
Må alla källor strömma till mitt öga,
Att jag, utaf en fuktig måne styrd,
Må dränka veriden uti mina tårar.
Ack, ack, min man, min dyra make Edvard! Barn. Ack, ack, vår far, vår dyra fader Clarence!

ilfert. Ack, båda två, min Edvard och min Clarence!
Elis. Hvem var mitt stöd? Min Edvard; han är borta.
Barn. Hvem var vårt stöd? Vår Clarence; han är borta.
Hert. Hvem mitt, om icke de? De äro borta.
Elis. Ej någon euka gjort så stor förlust!
Barn. Ej något barn har gjort så stor förlust!
Hert. Ej någon mor har gjort så stor föi’lust!
Ack, jag är mor åt alla dessa sorger!
De gråta hvar sin, men jag gråter alla.
Hon gråter Edvard, det gör också jag;
Jag gråter Clarence, det gör icke hon;
Små barnen gråta Clarence, det gör jag;
Jag Edvard, men det göra icke de~ —På mig, jag trefallt usla, gjuten ut
Ni alla tre hvarenda smärtans tår!
Jag amma är åt alla edrn sorger,
Jag vill dem gifva di med tåreflöden.
Dors. Var lugn, min mor; misshagligt är för Gudi
Att taga mot hans skickelse med knot;
Otacksamt kallas det i vanligt tal
Att med en trög ovilja gälda skuld,
Som med välvillig hand blef vänligt lånad;
An mer otacksamt så att himlen trotsa,
För det den kräfver utaf er tillbaka
Det konungsliga lån den gifvit er.
Riv. Tänk som en ömsint moder på er son,
Den unga prinsen: skicka efter honom,
Krön honom strax; er tröst i honom lefver;
Dränk sorgen i den döda Edvards graf
Och sätt er fröjd på unga Edvards thron.

(GLOSTER, BUCKINGHAM, STANLEY, HASTINGS, RATCLIFF
och flera uppträda,).
Glost. Haf tröst, min syster! Alla ha vi skäl Att gråta denna stjernas nedergång, Men ingen kan sitt qval med jemmer bota. —Förlåt, min ädla fru; förlåt, min mor,

Jag såg ej eders nåd: — på mina knän Jag ödmjukt er välsignelse begär.
Hert. Gud signe dig och mjuke upp ditt hjerta Med kärlek, christlighet och tro och lydnad!
Glost. Amen!
Och låte mig på jorden länge lefva!
(Afsides). Ty det är summan när en mor välsignar;
Hur kunde hennes nåd föi’glömma det? Buck. Molnhöljda prinsar, hjerteqvalda pärer,
Som bären denna sorgens tunga börda,
Uppmuntren nu hvarann med enig kärlek.
Om ock vår skörd hos denna kung är slut,
Så börja vi vår skörd för sonens räkning.
Det brutna split i edra svällda hjertan,
Som sammanfogadt nyss och heladt blifvit,
Må det bevaras noga från att brista.
Mig synes bäst att med ett litet följe
Vi	hemta prinsen ifrån Ludlow hit,
Att	här i London krönas till vår konung. Biv. Hvarför med litet följe, Buckingham? Buck. Mylord, på det att ej en mäktig hop
Må rifva nykläkt groll ånyo upp:
Så mycket mera farligt nu, som staten
Ar ung ännu och utan styresman;
När hvaxje häst sitt eget betsel styr
Och rikta kan sitt lopp hvart han behagar,
Så tycker jag att fruktan för all skada,
Så väl som skadan sjelf, bör förebyggas. Glost. Fred har ju kungen stiftat bland oss alla,
Fast står hos mig och säkert det förbundet. Riv. Så ock hos mig; jag hoppas hos oss alla.
Men då det än är nytt, så bör det ej
Utsättas för en möjlighet att brytas;
Det kunde ske, om följet blefve stort.
Jag medger derför, ädle Buckingham,
Att	det är bäst att följet blifver litet. Havt. Så tycker också jag.

Glost. Så blifve det; nu låtom oss bestämma
Hvem genast skall till Ludlow sig begifva.
Min fru, — och ni min mor, — J viljen väl
Afge en röst i sådan vigtig sak?
(Alla utom GLOSTER och BUCKINGHAM gå). Buck. Mylord, hvemhelst som går att hemta prinsen,
För Guds skull låt oss båda ej bli hemma,
Ty under resan vill jag finna utväg,
Och det skall uppslag bli till hvad vi ärna,
Att drottningens högdragna slägtingar
Ifrån den unga furstesonen skilja.
Glost. Mitt andra sjeif, du mina tankars rådsbord, Orakel och profet! — Min kära frände, Jag följer din vägledning som ett barn. Till Ludlow då! Vi vilja icke dröja. (De gå).

TREDJE SCENEN.
En gata.

(Två b gare möta hvarandra).

1 Borg. God morgon, granne; hvarföre så brådtom?
2 Borg. Det vet jag knappast sjelf, jag det bedyrar; Har ni hört nyheten för dagen?
	1 Borg.	Ja;
Om kungens död.
2 Borg.	Ond nyhet, vid vår fru!
Man sällan spörjer något godt å färde.
Jag fruktar, fruktar allt går rasande.

(En annan borgare kommer).
3 Borg. Grannar, Guds fred!
	1 Borg.	Jag önskar er god morgon.
3 Borg. Bekräftar sig vår goda konungs död?
2 Borg. Ja, det är allt för sant; Gud, statt oss bi!
3 Borg. Då ha vi oss en stormig tid att vänta.
1 Borg. Nej, med Guds nåde skall hans son regera.
	134

3 Borg. Ve, ve det land som styres af ett barn!
2 Borg. Af honom kan man dock regering hoppas;
Att under hans omyndighet ett råd
Och, när till mogna åi’ han nått, han sjelf
Då och till dess skall landet väl regera.
1 Borg. Så stod det till, när sjette Henrik blef Krönt i Paris vid nio månars ålder.
3 Borg. Stod så det till? Nej, nej, det vete Gud!
Då var vårt land så likeligt försedt
Med djupsint statskonst; kungen hade då
Dygdrika onklar till beskydd och stöd.
1 Borg. Så har ju denne ock så väl från faders Som moders sida.
3 Borg.	Bättre vore det
Om alla vore från hans faders sida,
Bäst om det ingen vore från hans faders,
Ty täflan om hvem nu skall komma närmast
Skall gå oss allt för när, om Gud ej hjelper.
0! mycket farlig hertig Gloster är;
Vår drottnings slägt högfärdig och förmäten;
Om den blef styrd, och icke kom till styret,
Vårt sjuka land som förr än kunde blomstra.
1 Borg. Det värsta frukta vi; allt kan gå väl.
3 Borg. När moln sig skocka, drar man kappan på;
När löfven falla, vintern är förhanden;
Hvem väntar icke natt, när solen sjunker?
‘Storm uti otid bådar dyra tider;
Vill	Gud, kan allt gå väl, men det är mer
Än vi förtjenat eller kunna vänta.
2 Borg. Ja, fullt af fruktan är hvar menskas hjerta; Man knappast med en enda tala kan,
Som ej ser tungsint ut och full af ångest.
3 Borg. Så sker det alltid, när förändring stundar;
Det är som om en Gud oss böd att frukta
En nära fara, likasom vi se
Att hafvet sväller före väldig storm.
Dock, allt står i Guds hand. Hvart gäller färden?

2 Borg. Vi äro båda stämda inför rätta.
3 Borg. Det är ock jag; då hafva vi ju sällskap.
(~De gå~h

FJERDE SCENEN.

London. En kammare i palatset.

(Erkebiskopen af YORK, dess unga hertigess af YORK, drott
ning ELISABETH och hertiginnan af YORK Uppträda,).

Erkeb. Förleden natt de lågo i Northampton, 1 Stony-Stratford ligga de i natt,
Och här i morgon eller öfvermorgon.
Hert. Jag hjertligt längtar att få prinsen se; Han säkert vuxit mycket sedan sist
Jag honom såg.
Elis.	Det lär han ej ha gjort;
Man sagt mig, att min son af York har bö~jat Att växa om sin bror.
	York.	Så säga de,
Men jag ej ville att så vore, moder.
Hert. Evad, unga frände? växa är ju bra. York. En afton, farmor, då till bords vi suto,
Så sade morbror Rivers, att jag växte
Mer än min bror; “åh ja,” sad’ farbror Gloster,
“Små örter växa fint, men ogräs groft;”
Och sedan dess vill jag så fort ej växa,
Då ogräs skyndar, fina örter dröja.
Bert. Min sann! det der ordspråket slog ej in
På honom som det lämpade på dig;
Han var ett ömkligt kräk då han var barn,
Och växte upp så långsamt och så smått,
Att	efter regeln god han borde vara. Erkeb. Det nr han utan tvifvel, eders nåde.
Hert. Jag hoppas det; låt dock en moder tvifia.
York. Ack, om jag bara hade funnit mig,

Jag skulle gett en glosa åt herr farbror, Som skulle pika mer än han mig pikat.
Hert. Hur då, min lilla York? Låt mig få höra. York. Als jo, det sägs, att farbror växte så,
Att han två timmar gammal gnagde skorpa;
Jag var två hela år förr’n jag fick tand.
Det hade varit bitande, fru farmor.
Hert. Min snälla York, hvem har dig detta sagt?
York. Hans amma, farmor.
Hert. Hans amma! Hon var död förr’n du blef född.
York. Var det ej hon, så vet jag icke hvem.
Elis. En näsvis pojke; — gå din väg, din skälm.
Erkeb. Min goda fru, blif icke ond på barnet.
Eli~. Små krukor hafva också öron.

(En budbärare kornsner).

Ericeb. Här kommer en budbärare; hvad nytt? Budb. Ett sådant nytt, mylord, som smärtar mig
Att veckla ut.
Elis. Hur står det till med prinsen?
Budb. Räd väl, och han är frisk.
	Hert.	Säg nu din nyhet.
Budb. Lord Grey, lord Rivers och sir Thomas Vaughan Till Pomfret äro sända fängslade.
Hert. Hvem har då fängslat dem?
	Budb.	De stolte prinsar
Gloster och Buckingham.
	Elis.	För hvilket brott?
Budb. Allt hvad jag vet, har jag för er berättat; Men hvarför, och för hvad man har dem fängslat, För mig är obekant, min ädla fru.
Elis. Ve mig, jag ser mitt huses undergång!
Nu tigern gripit har den späda hinden;
Fräckt tyranni begynner att husera
På en oskyldig och vaansäktig thron; —Välkomna, härjning, blod och slagtande!
Jag ser i andanom hur allt skall slutas.

Hert. Fördömda dagar utaf split och kif,
Huru många utaf er har jag ej skådat!
Min make miste lifvet för en krona,
Och mina söner vräktes upp och ned;
Vinst och förlust gaf glädje eller tårar.
Men när de vunnit och när borgarkriget
Utrotadt var, begynte segarne
Att kriga mot hvarandra; bror mot bror,
Blod emot blod, sjelf emot sjelf; — du vilda
Och galna kif, gör slut på ilskan eller
Låt	mig få dö och mer ej skåda död! Elis. Korn, kom, mitt barn, vi fly
Min fru, farväl.
Hert.	Jag vill er följa dit.
Elis. Ni ingen orsak har.
Erkeb. (Till ELISABETH). Gå, ädla fris;
För med er edra skatter och ert gods.
Jag öfverlemnar nu åt eders nåde
Signetet som jag fått. Må allt mig lyckas,
Så sant som er jag älskar och de edra.
Kom,, jag vill föra er till helgedomen.

TREDJE AKTEN. FORSTA SCENEN.
London. En gata.

(Trumpeter ljuda; prinsen af WALES, GLOSTER, BIJCKING
HAR, kardinal BOURCHIER och flera uppträda).

Buch. Välkommen, prins, till London ert gemak! Glost. Välkommen, frände, mina tankars kung!
En tröttsam resa gjort er melankolisk.
Pr. Nej, farbror; men förtreten under resan Har gjort den tung och vidrig och odräglig; Fler onkler väntade jag mig till mötes.
Glost. Min prins, er ungdoms oskuldsrena dygd Har än ej genomskådat verldens falskhet;
Ni mera ej kan se af menniskan
till helgedomen. —(De gå).

Än yttre skenet, som, det vete Gud,
Slår sällan eller aldrig in med hjertat.
De onkler, dem ni saknar, voro falska;
Ni hörde blott på deras sockerord,
Men såg ej giftet uti deras hjertan:
Gud er bevare för så falska vänner! Pr. Gud göre det! men de ej voro falska.
Glost. Min prins, lord mayor’n af London vill er helsa.

(Lord mayor’n och hans följe uppträda).

Lord m. Gud signe eders nåd med frid och helsa! Pr. Jag tackar er, mylord, och tackar alla. —(Lord magor’n går med sitt följe,>.

Jag trott, att långt för detta uppå vägen
Min mor och broder York mig skulle mött; —Fy, hvilken snäcka Hastings är, som ej
Oss bådar om de komma eller icke:

(HASTINGS kommer).

Buck. Just lagom kommer han, af brådska svettig. Pr. Mylord, välkommen; kommer ej vår moder?

Hast. Gud vet utaf hvad skäl, jag vet det icke,
Er moder och er broder York nu hafva
1 helgedomen sökt en fristad; prinsen
Till eders höghet gerna hade följt mig,
Men tvangs utaf sin moder till att stanna.
Är Buck. Fy! hvilken misstänksam och dårlig handling det af henne? Vill ers vördighet
Ej drottningen förmå att skicka prinsen
Hit till hans fursteliga broder genast?
Ifall hon nekar, följ ni med, lord Hastings,
Och ryck med våld ur hennes armar gossen. Kard. Mylord, om med min svaga talegåfva
Jag från hans moder hertig York kan vinna,
Han snart skall vara här; är hon förhärdad
Mot milda böner, så förbjude Gud
Vi skulle kränka denna dyra fristads

Häfdvunna heigd! Nej, ej för hela England Till sådan synd jag vill mig skyldig göra.

Buck. Mylord, ni är för envis och orimlig,
För samvetsgrann och full af gammalt skrock.
Väg saken efter våra tiders djerfhet;
Att gripa honom är ej helgerån.
Fristadens heigd blef alltid dem förunnad,
Som med sin gerning hade den förtjent
Och sjelfva hade vett att fordra den.
Men prinsen har ej fordrat, ej förtjent den
Och derför, som jag tror, ej rätt till den.
Att gripa den som ej får finnas der,
Ar intet brott mot lag och kyrkofrid;
Jag ofta sport om män i kyrkoskydd,
Men barn i kyrkoskydd — ej förr än nu.
Kard. Mylord, för denna gång ni skall få rätt. —Kom då, lord Hastings, vill ni följa mig?
Hast. Jag följer er, mylord.
Pr. Så fort som möjligt skynden er, mylords.
(Kardinalen och HASTINGS gå).
Säg, farbror Gloster, om min broder kommer, Hvar skall, till kröningen, vår bostad blifva?
Glost. Hvar eders konglig höghet ~jelf behagar.
Om jag får råda er, så kan ers höghet
1 Towern hylla en och annan dag
Och sedan hvar som helst ni tycker bäst
För eder helsa och ert lynne vara.
Pr. Minst utaf alla ställen tål jag Towern. Har icke Julius Cresar byggt den borgen?
Glost. Han har begynt den byggningen, min prins; Tid efter annan har man byggt den om.
Pr. Har man på denna uppgift skriftlig urkund? Kanske det är en sägen man från man.
Buck. Nej, det är skriftlig urkund, eders höghet.
Pr. Men tänk om nu den icke vore skrifven; Mig tycks, att sanning evigt borde lefva

Och gå i arf från slägte och till slägte Intill den yttersta af alla dagar.
Glost. (Afsides,~. Ung och så klok: han lefver icke länge
Pr. ilvad säger ni, min farbror?
Glost. Att ryktet utan skrift kan lefva länge. <‘Afsides). Så, liksom Synden i ett gammalt lustspel, Två meningar jag tager ur ett ord.
Pr. Julius Cmsar var en ryktbar man;
Den rikedom hans mod gaf åt hans snille,
Den slösade hans snille på hans mod.
Ej döden den eröfraren eröfrat;
1 ryktet lefver han, fast ej i lifvet. —Hör, vet ni hvad, min frände Buckingham?
Buck. Hvad då, min nådigaste herre?
Pr. Om jag får lefva tills jag blifver man,
Jag vill vår gamla rätt till Frankrike
Eröfra oss tillbaka, eller ock
Dö som soldat, så som jag lefvat kung.
Glost. (Afsides). Förtidig vår dör såsom sommar ung (YoRR, HASTINGS och kardinalen uppträda).
Buck. Der kommer hertig York i läglig tid.
Pr. Richard af York! Hur mår vår käre broder?
York. Väl, höge drott; så får jag nu er kalla.
Pr. Ja, broder; mig till sorg, så väl som dig. Helt nyss han dog, som denna titel bar; Den vid hans död mist mycket majestät.
Glost. Hur står det till, min ädla frände York?
York. Tack, goda farbror. — Ack, mylord, ni sade, Att skadligt ogräs plägar växa fort;
Min broder prinsen har växt om mig mycket.
Glost, Det har han gjort.
	York.	Och är han derför ~kadlig?
Glost. Det vill jag icke säga, kära frände.
York. Då är han mer än jag er skyldig tack.
Glost. Han äger som min kung att mig befalla, Men ni har rätt till mig som till en slägting.

York. Jag ber er, farbror, gif mig då den dolken.
Glost. Min dolk, du lilla frände? Hjertans gerna.
Pr. Du tigger, broder?
	York.	Af min goda farbror,
Som gerna ger mig hvad jag beder om; Och att en småsak ge ej kostar på.
Glost. En större gåfva vill jag ge dig, frände.
York. En större gåfva? Ack, ni menar svärdet?
Glost. Ja, vore det tillräckligt lätt för er.
York. Ni vill då endast gifva lätta gåfvor; 1 saker utaf vigt får tiggarn nej.
Glost. Det är för tungt för eders nåd att bära.
York. Ah nej, en småsak, vore det ock tyngre.
Glost. Vill ni mitt vapen hafva, lilla lord?
York. Ja; och min tack blir så som ni mig kallar.
Glost. Hur då?
York. Liten.
Pr. Mylord af York är alltid tvär i tal; —Ers nåde vet att öfverse med honom.
York. Ej öfverse, men ha mig öfver sig; —Farbror, min broder gäckar mig och er För det jag är så liten som en apa, Han tror att ni skall bära mig på ryggen.
Buck. Hur skarpt är han med infall ej försedd! För att sitt spe emot sin farbror mildra, Han ger rätt nätta pikar åt sig sjelf.
Så	slug och dock så ung, är underbart. Glost. Befaller eders höghet snart att gå?
Jag och min goda frände Buckingham
Gå till er moder, för att henne bedja
Att möta er och helsa er i Towern.
York. Hvad, ämnar ni till Towern gå, mylord?
Pr. Mylord protektorn vill nödvändigt så.
York. Jag kan i ro ej sofva uti Towern.
Giost. Hvad har ni då att frukta der?
York. Min farbror hertig Clarence’s vreda vålnad; Min farmor sagt, att han blef mördad der.

Pr. Jag är ej rädd för någon mördad farbror.
Glost. Och ej för någon lefvande, jag hoppas?
Pr. Nej, om de lefva, höfves mig ej frukta. Men kom, mylord; beklä~nd uti mitt hjerta Och tänkande på dem, jag går till Towern.
(Prinsen, YORK, HASTINGS, kardinalen och sviten gå).
Buck. Månn ej, mylord, den lilla sladdrarn York Ar retad upp utaf sin sluga moder
Att så försmädligt drifva gäck med er?
Giost. Jo visst, jo visst; det är en farlig pojke, Djerf, snillrik, qvick, tilltagsen, oregerlig, Fullkomligt modren ifrån topp till tå.
Buck. Ej mer om dem. —Kom hit, min ädla Catesbv; dii har svurit
Att lika troget främja våra planer,
Som hemligt hålla hvad vi dig förtro.
Du hörde under resan våra tankar; —Hvad tror du? Skulle det ej vara lätt
Att vinna William Hastings på vår sida,
För att upphöja denna ädla hertig
På Englands vidtberömda knngathron?
Cat. Han älskar prinsen för hans faders skull Och gör mot honom ej det ringaste.
Buck. Hvad tror du då om Stanley? Vill ej han?
Cat. Han allting gör som han ser Hastings göra.
Back. Nå väl; blott detta nu: gå, bästa Catesby,
Och känn dig före varsamt med lord Hastings,
Hur han är sinnad emot våra planer;
Bjud honom till i morgon upp på Towern
För att der pläga råd om kröningen.
Är han medgörlig, så uppmuntra honom
Och sh g för honom alla våra sktil.
Ar han så kall och slö som is och bly,
Var dn så med och bryt så af ditt tal
Och gif oss kunskap on> hans sinnelag,
Ty vi i morgon hålla hemligt råd,
Och der skall ditt förtroende bli stort.

Glost. Lord William helsa och berätta honom,
Att hans ovänners hela gamla liga
1 morgon åderlåtes uti Pomfret,
Och bed min vän för denna glada nyhet
Ge mistriss Shore en liten kyss på köpet.
Buck. Gå, Catesby, gå; uträtta detta riktigt.
Cat. Så godt jag kan, ni goda lorder båda.
Glost. Jag får väl innan sängdags höra af dig?
Cat. Var viss på det, mylord.
Giost. 1 Crossby-place, der finner du oss båda.
(CATESnT går).
Buck. ilvad är att göra, om vi skulle märka Att hastings ej går in på våra planer?
Glost. Hugg af hans hufvud; — något måste göras. —Och när jag blifvit kung, kräf du af mig
Grefskapet Hereford och det lösa bohag
Som konungen, vår broder, fordom ägt.
Buck. Det löftet vill jag af ers höghet kräfva.
Glost. Och med all vänskap skall det dig beviljas; Nu till vår qvällsvard; sedan den är gjord,
Vi	sätta oss att smälta våra planer.	(De gå).

ANDRA SCENEN.

Utanföre lord HASTINGS hus.

(En budbärare kommer).
Budb. (Knackor på dörren). Mylord, mylord!
Hast. (Innanfore). Hvem knackar?
Budb. Ett bud ifrån lord Stanley.
Hast. (Inncnföre).	Hvad är klockan?
Budb. På slaget fyra.

(HASTINGS uppträder).

Hast. Kan ej din herre sofva hela natten?
Budb. Så tycks det utaf hvad jag har att säga. Först anbefaller han sig hos mylord.

Hast. Och sedan —Budb. Han låter eder veta, att han drömt
Att galten ref utaf hans hufvud hjelmen;
Dessutom att det hålles tvenne råd,
Och att det kan beslutas i det ena
Hvad ni och han får ångra i det andra.
Och derför frågar han, om ni behagar
Med honom sitta upp på ögonblicket
Och ila med all möjlig hast mot norden,
Att faran undgå som hans själ har anat. Hast. Gå dn, kamrat, tillbaka till din herre;
Bjud honom ej de skilda råden frukta.
Han och jag sjeif, vi sitta i det ena,
Catesby, min goda vän, uti det andra,
Der intet som oss angår hända kan,
ilvarom jag ej blir genast underrättad.
Säg honom, att han fruktar uti otid;
Hvad drömmen angår, så förundrar mig
Att han är nog dåraktig till att tro
På en orolig slummers gäckeri;
Att fly för galten, förr än han förföljer,
Det är att reta galten att oss följa
Och jaga oss, när ej på jagt han tänkt.
Gå, bed din herre komma till mig strax;
Vi	vilja båda följas åt till Towern;
Der skall han se, att galten höflig är.
Budb. Jag går, mylord, och säger hvad ni sagt. (Går).

(CATESBY kommer).

Cat. En skön god morgon, ädle lord af Hastings!
Hast. God morgon, Catesby, ni är tidigt uppe; Hvad nytt, hvad nytt i detta vackel-rike?
Cat. Ja visst är verlden hufvudyr, mylord; Jag knappast tror, att den kan stå på benen, Förr’n Richard kungamikets krans får bära.
Hast. Ilvad? kungarikets krans? du menar kronan?
Cat. Ja visst, mylord.
V.	10

Än Hast. Nej, förr må denna hals från skuldran huggas, jag vill kronan se så illa använd.
Men tror du, att han fikar efter henne? fat. Så sant jag lefver; och af er han hoppas,
Att ni skall lijelpa honom att den vinna;
Han derför sänder er den glada nyhet
Att edra fiender, vår drottnings slägt,
1 denna dag haishuggas uti Pomfret. Hast. At denna nyhet sörjer jag just icke,
De voro städse gramse uppå mig;
Men att jag skulle ge min röst åt Richard
Till skada för min herres Inga ariving, —Vid Gud, det gör jag ej, för bleka döden!
(‘at. Gud styrke er i dessa fromma tankar! Rast. At detta skall jag skratta året om —Att jag upplefvat deras hädanl~ird
Som satte mig i onåd hos min herre.
Catesby! Förr’n jag blir fjorton dagar äldre,
Ger	jag en skjuts åt mången som» ej tror det. (‘at. Mylord, det är ohyggligt till att dö,
När man är oberedd och> det ej väntar.
Hast. Ja, gräshigt, gräshigt! Men så gick det dock
Med Rivers, Vaughan, Grey: och så skall gå
Med mången, som sig nu så säker tror
Som du och jag; jag, som du vet, står högt
Hos hertig Richard och hos Buckiughan>. (‘at. Ja, båda prinsarna er skatta l>ögt, —(Af sides). Högt skatta de haiis l>ufvud på en påle.
Kast. Det vet jag, och jag har förtjenat det.

(STANLEY kommer,>.

Se så, se så! Hvar är ditt jagtspjut, karl? Du fruktar galten och> går obeväpnad?
Stani. Mylord, god morgon, och god mnorgou, Catesby, —Ja, skämta, ni; men, vid det helga korset,
Jag lider ej de dubbla råden, jag.
Hast. Så kärt är lifvet mig somn det är er;

Och aldrig någonsin, jag det bedyrar,
Var det mig mera kärt än det är nu;
Tror ni, att så jag triumferade,
Om jag ej visste att vi säkra vore? Stani. De herrarna i Pomfret redo muntra
Från London, trodde att de voro säkra,
Och hade också intet skäl till fruktan.
Nu ser ni, hur fort en dag kan mulna.
Mig ängslar detta grollets lömska stygu;
Gud gifve, jag förgäfves var pnltron!
Nu gå vi ju till Towern? Tiden lider.
Hast. Kom; jag er följer. — Vet ni hvad, mylord? 1 dag haishuggas lorderna i Pon>fret.
Stani. De voro ärligt folk och borde heldre
Ha sina hnfvun i belmåll, än mången
Som dem anklagat bör Im hatten qvar.
Kom låt oss gå, mylord.
	(En häroldstjenare kommer,>.
	Hast.	Gå ni förut,
Jag vill ett ord med denna karlen tala.
(STANLEY och CATESBY gå,>.
Min gosse, hur tar du dig ut i veriden? Häroldst. Förträffligt, när mylord behagar fråga. Hast. Nu skall du tro, att jag har bättre dagar,
Än då vi möttes sist der nu vi mötas;
Då gick jag såsom fånge upp till Towern;
Intrig det var af drottningens parti.
Nu skall du veta: — tala icke om det —1 dag haishuggas dessa fiender,
Och mig går bättre an det nånsin gått. IJäroldst. Gud låt det räcka länge, eders nåd! Hast. Stor tack, kamrat; drickspcngar har du der.
(Kastar sin börs till honom).
Häroldst. Jag tackar eders herrlighet.
(En prest kommer).
   Prest.	Mylord,
Det fågnar mig att se ers herrhighet.
 10*

Hast. Jag tackar dig, sir John, af allt mitt hjerta. Jag siår i skuld hos er för sista bikten;
Kom nästa sabbath, och jag skall dig gälda.

(BUCKINGHAM kommer,>.

Buck. Ni talar med en prest, lord kammarherre? Hos vännerna i Pomfret tarfvns prest,
Men ni, mylord, behöfver ju ej skriftas!
Hast. Min sann, då denna fromma man jag mötte, Så tänkte jag på dem ni talar om.
Säg, går ni nu till Towern?
	Buck.	Ja, mylord,
Men långe kan jag icke stanna der;
Jag före er, mylord, går derifrån.
Hast. Det troligt är, ty der jag spisar middag.
Buck.	(Afsides). Och qvällsvar~ med, fastän du icke vet det.
Kom, vill ni gå?
Hast. Jag följer eders nåde.	<De gå).

TREDJE SCENEN.

Pomfret. Utanföre slottet.

(RATCLIFF med vakt, som förer RIVERS, VAUGHAN och
GREY till att afrättas,).
Batcl. Kom, för de fångna fram.
Biv. Hör hvad jag säger dig, sir Richard Ratcliff: —Du ser en undersåte dö i dag
För tro och pligt och kungarätt och lag.
Greg. Gud skydde prinsen för er arga ugn, Förbannade blodiglar allesamman!
Vaugh. En gång J ropen ack och ve för detta.
Batcl. Fort! Edra lefnadsdagar äro ute.
Bit. 0 Pomfret, Pomfret! blodbestänkta fängsel, Hemskt och dödsbådande för ädla pärer!
Här inom dessa syndefulla murar

Richard den andre sargad blef till döds. Att ännu mer ditt skumma näste fläcka, Ge vi dig nu oskyldigt blod att dricka.
Grey. Margrethas gräsliga förbannelser Mot Hastings, mig och er för det vi sågo
Hur Richard hennes Edvard stack ihjel, De hafva fallit nu uppå vårt hufvud.
Biv. Hastings hon förbannade;
Buckingham hon förbannade;
Richard hon förbannade;
Du hämdens Gud, haf detta allt i minne! —Hör hennes bön för dem, som nu för oss!
Nåd för min syster, nåd för kungabarnen!
Var nöjd, o Herre, med vårt trogna blod,
Som, du det vet, oskyldigt här förspilles.
iRatcl. Fort! Edra timmar äro räknade.
Biv. Kom, Grey. — Kom, Vaughan, — famn i famn, och så Farväl till dess vi mötas uti himlen. (De gå).

FJERDE SCENEN.

London. Ett rum i Towern.

(BUCK1NGHAM, STANLEY, HASTINGS, biskopen af ELY, CÄTESBY, LOVEL och flera sitta ikring ett bord. Rådsbetjente stå bakom deras stolar).

hast. Här, ädle pärer, vi församlat oss För att utsätta kröningen; nå, sägen
1 Herrans namn, när blir den kungadagen?
Buck. Ar allting redo till den kungafesten?
Stanl. Ja; endast dagen måste nu bestämmas.
Ely. 1 morgon tycker jag det kan sig passa.
Buck. Hvem vet hvad lord protektorn härom tänker? ilvem är förtrognast med den ädla prinsen?
Ely. Hans mening känner eders nåde bäst.
Buck. Hvarandras anleten vi känna; — han Ej känner mer mitt hjerta än jag ert,

Och jag ej hans, mylord, mer än ni mitt. —Lord Hastings, ni och han förtrogna äro.
Hast. Ers höghet, tack; jag vet han vill mig väl;
Men hvad hans mening är om kröningen
Jag icke frågat har, ej heller lina
Sin höga vilja gifvit mig tillkänna.
Men ni, mylord, kan nämna tid och stund;
Jag ger min röst på hertig Glosters vägnar
Och hoppas att han ej skall det förtycka.

(GLOSTER upptrader,>.

Ely. Här kommer prinsen sjelf i läghig tid.
Glost. J ädle lords och fränder, en god morgon! Sjusofvare jag varit; men jag hoppas, Att ingen sak af vigt försummad blifvit, Som genom min närvaro kunnat slutas.
Buck. Om ni ej passat på i råttan tid, Så hade William Hastings sagt er Toll
Er röst, så menar jag — för kungens kröning.
Glost. Så djerf sova Hastings ingen ann får vara;
Hans herrlighet mig känner och mig älskar. —Mylord af Ely, då jag var i Holborn,
Jag såg uti er trädgård sköna smultron,
Jag ber er nu, låt skicka efter några.
Ely. Mylord, det gör jag utaf hjertat gerna.
(ELY går).
Glost. Min frände Buckingham, ett ord med er.
(Tager honom afsides).
Catesby utforskat Hastings i vår sak
Och fann den styfva herr’n så het, att förr
Han ville mista nacken, ån han låter
Sin herres barn, som han dem vördsamt kallar,
Gå miste om sin rätt till Englands krona.
Buck. Aflägsna er ett ögonblick; jag följer.
(GLOSTER och BUCKINGHAM gå,>.
Stanl. Än ha vi ej bestämt triumfens dag. 1 morgon tyckes mig för hastigt vara;

Ej heller är jag sjelf så väl i ordning, &rn jag det vore, om det blefve uppskof.

(Biskopen af ELY återkommer).
Ely. Hvar är mylord protektorn? Jag har skickat Och hemtat bären.
Hast. Hans nåd ser mild och munter ut i dag;
Han tänker visst på något högst behagligt,
När han så upprymd helsar oss god morgon.
Det fns ej någon christen själ, som mindre
Kan dölja kärlek eller hat än han.
Hans hjerta sitter i hans anlete. —Stani. Hvad ser du då uti hans anlete,
Som röjer dig i dag hans hjertas mening? Hast. Hå! att han ej är vred på någon här,
Ty då man såge det uti hans blickar.

(GLOSTER och BUCKINGHAM komma tillbaka).

Glost. Jag ber er alla, sägen mig hvad straff
Förtjena de, som med en djefvulsk trolldom
Mig trakta efter lifvet och förhexat
Min kropp med signeri och satans konster? Hast. Den kärlek som för eders nåd jag hyser
Mig tvingar, först i denna krets, De brottslige att döma: hvilka ock De vara må, de ha förtjenat döden.
Glost. Med egna ögon skåden då mitt onda;
Se, hur jag är förhexad; se, min arm
Har tvinat bort som en förtorkad qvist;
Det är den satans hexan Edvards hustru
1 kompani med Shore, den fräcka skökan,
Som med sin trolldom så mig hafva märkt. Hast. Om detta brott de öfvat, ädte hertig, —Glost. 0 m, du patron af den gemena hexan,
Om, säger dn? — Du är förrädare: —Af med hans hnfvnd: vid sanct Paul jag svär, Jag vill ej spisa förr än jag det sett.

Lovel och Catesby, laga att det sker;
Enhvar som älskar mig, statt npp och följ!
(Statsrådet går med GLOSTER och BUCKINGHAM). Hast. Ve, ve för England, ej för mig det minsta!
Jag däre kunde hafva sluppit detta,
Ty Stanley drömde ju att galten ref
Utaf hans hufvud hjelmen; jag försmådde
Den drömmen och försummade att fly. —Tre gånger har i dag min lifhäst snafvat;
Vid Towern skyggde han och ville icke
Fram till det slagtarhuset bära mig.
0, hvar är nu den presten, som jag mötte!
Mig ångrar, att så triumferande
Jag åt liärolden sade, att i dag
På mina gamla fiender i Pomfret
Ett blodbad skulle göras, men att jag
Stod högt och säkert uti gunst och nåde.
O	Margaretha, din förbannelse
Nu drabbar tnngt den arma Hastings hnfvud!
Cat. Skynda, mylord! Hans nåd vill spisa middag. Kort bikt! Han längtar till att se ert hufvud.
Hast. Hur flygtig är ej dödlig menskas nåd,
Och likväl mer än Guds vi söke den!
Den som i dina fagra blickars luft
Förhoppning bygger, lefver fram sitt lif
En drucken sjöman lik i mastens topp,
Vid minsta slingring färdig till att tumla~
1 hafvets djupa olycksdigra sköte.
Loe. Fort, skynda er; det hjelper ej att klaga.
Hast. Blodstänkta Richard; jemmerliga England!
Jag profeterar dig de värsta tider,
Som någonsin en usel verld har skådat.
Hugg af mitt hufvud och åt Gloster gif;
Nu mången ler, som snart ej är vid lif.
(De gå).

FEMTE SCENEN.

Inom murarna på Towern.

(GLOSTER och BUCKINGHAM, klädda i rostiga rustningar och
med högst cctnställdt utseende, uppträdaji.

Glost. Nå, frände, kan du darra, skifta färg, Mörda din andedrägt i ordets midt, Begynna om igen och åter storkna, Som vore du förryckt och yr af fasa?
Buck. Pah! Som en tragisk skådespelare
Jag snegla kan åt alla håll och stirra,
Bli skrämd och studsa om ett halmstrå rör dig,
Och spela misstänksam; mig hemska blickar
Så väl som tvungna lejen stå till buds,
Och båda äro redo i siri tjenst
Att när som helst befrämja mina ränker.
Men hvar är Catesby?
	Glost.	Se, der kommer han
Och har uti sitt sällskap Londons mayor. (Lord magor’n och CATESBY komma).
Buck. Låt mig allena få med honom tala. —Lord mayor, —
	Glost.	Pass opp! Vindbryggan —
	Buck.	Hör, en trumma!
Glost. Catesby, se dig ikring på vallarna!
Buck. Lord mayor, vi hafva skickat efter er, —Glost. Se opp och våxij dig! Fiender här komma.
Buck. Gud och vår oskuld vare vårt beskärm!
(LOVEL och RATCLIFF uppträda med HASTINGS hufvud,). Glost. Var stilla, det är vänner; Ratcliff, Lovel. Lov. Se här är hufvudet af den förrädarn,
Den farliga och omisstänkta Hastings.
Glost. Jag höll så af den karIn, att jag må gråta. Jag trodde, att bland alla christna själar
Ett ärligare kräk ej fanns på jorden;

Han var den bok, uppå hvars blad min själ
Skref sina dolda tankars krönika.
Så fint med dygdens sken sin last han klädde,
Att, undantagandes hans kända felsteg, —Jag menar hans umgänge med fru Shore,
Han lefde fri från tadel och förtal.
Buck. Ja, ja, han var den djupast lömska skälru
Som ännu lefvat. Ser ni nu, lord mayor,
Kan ni inbilla er, kan ni det tro —Om vi ej, fiälsta af ett underverk,
Er sade det — att den förrådaren
1 dag i rådets sal ställt till en plan
Att	mörda mig och denna goda hertig. Mago. Uvad! har han det?
Glost. Hvad!
Tror ni vi äro hedningar och Turkar?
Och att vi ville emot lagens form
Så brådt verkställa denna nidings dödsdom,
Om icke yttersta nödvändighet.
Vår egen säkerhet och Englands fred
Oss hade tvungit att afrätta honom? ?Jayo. Gud skydde er! han har sin död förtjent,
Och edra nåder gjorde klokt att skrämma
IFrån slika tilltag andra nidingar;
Jag trodde honom aldrig mer om godt,
Allt sedan han sig inlät med fru Shore. Buck. Dock ville vi ej att han sknlle dö
Förr än, mvlord, ni vore sjelf tillstädes;
Men dessa våra vänners snabba nit
Har, mot vår vilja, gått oss uti förväg.
Vi	ville att ni skulle hafva hört
Förrädarn sjeif med ruelse bekänna
Sin plan och afsigt med förräderiet,
På det att ni den saken kunde tolka
För borgerskapet, som oss kanske lägger
Hans död till last och gråter öfver den. Mayo. Mylord, ers nådes ord är så tillfyllest,

Som om jag sjelf ett ögonvittne varit;
Och tviflen ej, J ädla prinsar båda,
Att för ett troget borgerskap jag tolkar
Att rättsligt ni i denna sak förfarit.
Glost. Vi derför bedt er komma hit, mylord; Vi vilje undgå verldens tadelsjuka.
Buck. Men då ni mot vår afsigt kom för sent, Så tolka hvad ni hört vår afsigt vara;
Och så vi bjnde er farväl, lord mayor.
(Lord mayor’n går).
Glost. Följ honom, skynda, frånde Buckingham!
Till Guildhall ilar mayor’n af alla krafter, —Der skall du, efter hvad du lägligt finner,
Utpeka Edvards söner som bastarder;
Förtälj, att Edvard drap en borgersman,
Blott för att mannen hade sagt: “min son
Skall en gång komma till att ärfva kronan.”
Han menade sitt hus som hette så,
Det hade också i sin skylt en krona.
Håll fram hans liderliga lefverne,
Hans vilda brånad i att byta om,
Som sökte deras pigor, döttrar, hustrur.
Hvarhelst hans lystna blick och vilda hjerta
Ohejdadt gick och lurade på rof.
Om det behöfs, så ryck mig närmare
Och säg att, då min mor gick hafvande
Med Edvard, den omättlige, så var
Min ädle fader York i franska fejden,
Och att han fann vid noga efterräkning
Att ej det fostret hörde honom till;
Det såg man ock i Edvards anletsdrag,
Som ej det minsta liknade min fars; —Men var försigtig, låt dem ana sjelfva,
Ty, som ni vet, mylord, min moder lefver.
Buck. Var viss. mylord; jag så skall hålla tal, Som om den gyldne lön jag kämpar för
Min egen vore; nu farväl, mylord.

Glost. Och lyckas det, sänd dem till Baynard-castle, Der ni skall finna mig i heligt sällskap
Med lärda biskopar och fromma fäder.
Buck. Jag går, och klockan fyra eller fem Skall ni få veta hur det gått i Gnildhall.
(BUCKINGHAM går).

Wort. Gå, Lovel, skynda dig, till doktor Shaw.
(Till CATESBY).

Och du till pater Penker; — bed dem båda 1 Baynard-castle möta om en timma.
(LOTEL och CATESBY gå).

Nu går jag in att lönligen besöja,
Att Clarence’s yngel man ur vägen rejer,
Samt att der ingen, hvem det ock må vara,
Tillträde får till unga prinsarna.	(Går).

SJETTE SCENEN.
En gata.

(En skr’sfvare uppträder).

Skrif v. Här är anklagelsen emot lord Hastings
Renskrifven prydligt och med stora ord
För att i dag uppläsas i sanct Paul.
Märk huru listigt detta hänger samman: —Jag skrifvit på den uti elfva timmar,
Ty jag af Catesby fick den i går aftons;
Konceptet har ej kostat mindre tid~
Och för fem timmar sedan lefde Hastings
Okränkt och oförhörd och lös och ledig.
En hygglig verld! — Hvem är så slö, att ej
Han detta uppenbara svek begriper?
Dock hvem så djerf, att han det vågar säga?
Ond verlden är och mäktig brottets liga,
INär man skall sådant se och nödgas tiga!

SJUNDE SCENEN.
En gårdsplats vid Baynard-castle.

(GLOSTER och BUCKINGHAM möta hvarandra).

Glost. Hvad nu? hvad nu? Hvad säger borgerskapet? Buck. Vid Herrans helga moder! borgerskapet
Tvärtiger, säger ej ett enda oid.
Glost. Ni nämnde Edvards barns oäkta börd? Buck. Ja, och hans äktenskap med lady Lucy
Och det som 1jan igenom ombud slöt
1 Frankrike; jag glömde icke heller
Hans vilda lustars brånad, hur i City
Han våldtog hustrur; ej hans tyranni
För bara strunt; ej hans oäkta börd —Han aflad blef, då York utrikes var —Och ej att han så olik var sin fader.
Här talte jag om edra anletsdrag
Och hur ni var er faders sanna afbild
Så i gestalt som uti ädelt sinne:
Omtalte alla edra skottska segrar,
Er tukt i örhig och i frid er visdom,
Er godhet, dygd och fromma ödmjukhet.
Och hvarken glömde eller löshigt nämnde
Det minsta som var tjenligt för vår plan.
Och emot slutet af mitt tal jag bad
En hvar som älskade sitt land att ropa:
“Gud skydde Richard, Englands store kung!” Glost. De gjorde så?
Buck. Gud hjelpe mig, nej! De sade ej ett ord.
Som stumma bilder, andelösa stenar,
De stirrade dödsbleka på hvarandra.
Då bannade jag dem och sporde mayor’n
Hvad denna tredska tystnaden betydde;
Han svarade, att folket ej var vandt
Att höra någon annan än sin talman.
Då tvangs han mina ord att säga om:

“Så säger och så menar hertigen,”
Men intet sade han å egna vägnar.
Och då han hade slutat, böljade
Ett tjog af mina kreatur att svinga
1 salens nedre ända sina mössor
Och ropa: “länge lefve konung Richard !“
Och jag tillfället tog i akt att säga:
“Tack, goda borgerskap, tack, ädla vänner,
Ett sådant högt och allmänt bifallsrop
Er klokhet röjer och ert nit för Richard.”
Här bröt jag af mitt tal och gick min väg. Glost. De stumma stockarna! Ej mål i munnen?
Nå, kommer icke nlayor’n med sina bröder? Back. Han kommer genast; låtsa vara rädd,
Låt länge bedja er om audiens
Och tag en bönbok i er hand, mylord,
Och ställ er mellan tvenne andans män,
Jag deraf vill en helig tydning göra;
Låt icke lätt oss öfvertala er:
Gör som en flicka, svara nej och tag.
Glost. Jag går; gör ni hos dem er sak så brat’, Som jag skall säga nej för egen räkning,
Så lita på att allt skall lyckas väl.
Buck. Gå på altanen; mayor’n af London kommer.
(GLOSTER går).

(Lord magor’n, åldermän och borgare uppträda).
God dag, mylord; här står jag än och väntar; Jag tror, vi knappt med hertigen få tala.

(CATESBY kommer ur slottet).
Nå, Catesby, säg, hvad svarade er herre På min begäran?
Cat.	Han er ber, mylord, 1 morgon eller öfvermorgoa komma. Han är derinne med två fromma fäder, Fördjupad uti gudeliga tankar,

Och vill nf inga veridsliga bestyr 1 sina andaktsöfningar bli störd.
Buck. Gå, Cntesby, än en gång in till hans nåde
Och säg, att jag och mayor’n och åldermännen
1 saker utaf högsta vigt och ansvar,
Som gälla allmänt väl och intet mindre,
Hit kommit för att tala med hans nåde.
Cat. Jag genast skall anmäla hvad ni sagt. (Går). Buck. Mylord den prinsen, det är ingen Edvard!
Han ligger ej och sträcker sig på soffan,
Men på sitt knä gudfruktigt bedjande.
Han rasar icke med ett par mätresser,
Men forskar fromt med tvenne anduns män;
Han sofver ej och göder sin lekamen,
Men vakar uti bön för själens bästa.
Hur sällt vårt England, om så dygdig prins
Sig ville taga af dess styrelse;
Jag fruktar dock, han står ej att beveka.
Nayo. Gud låte ej hans nåde säga nej!
Buck. Jag fruktar, att han gör det; här är Catesby. —(CKrEsBY kommer dter,~.

Nå, Catesby, säg, hvad svarar oss hans nåde?
6~at. Han undrar, hvi ni har församlat här
En sådan hop af borgare hos honom
Och ej på förhand derom undersättat;
Mylord, han fruktar ni har ondt i sinnet.
Buck. Det smärtar mig, att så min ädla frände
Misstänker mig att jag har ondt i sinnet;
Vid Gud! vi kommit hit i allsköns kärlek;
Gå in igen och säg hans nåde det.
När heliga och gudeliga män
Sin bönbok tagit, ej de släppa den;
Så ljufva äro andaktsfulla tankar!
(GLOSTER visar sig på en altan ewcllan två biskopar; CATESBY kommer tillbaka).

Mago. Se, hur hans n~d står mellan tvenne klerker?

159
(CATESBY går).

Buck. Två pelare som värna ifrån fall
Och flärdens retelser en christlig prins.
Och se, en bönbok har han i sin hand;
Så är en helig man uti sin prydno. —Store Plantagenet, högborne prins,
Förläna gunstigt öra åt vår bön,
Förlåt oss att vi vågat störa så
Ditt clmristeliga nit, din fromma andakt! Glost. Mylord, för mig behöfves ingen ursäkt;
Jag snarare får bedja cm’ om tillgift
För det jag tjenade umin Gud så ifrigt,
Att mina vänner jag försummade.
Men nog om det; ers nåde, hvad behagas? Buck. Det som jag hoppas täckes Gud i himlen
Och alla redeliga mänmmer här
På denna ö, som nu är utan styrsel.
Glost. Jag fruktar, att jag något dåd bedrifvit, Som är misshagligt uti stadens ögon,
Och att J viljen nu mitt felsteg klandra.
Buck, Det har ni gjort; ack, att ers nåde ville På vår hemnställan rätta edert fel.
Glost. Hvi andas jag uti ett christligt land, Om jag ej skulle göra det?
	Buck.	Nå väl,
Det är ett fel, att så ni lemnar bort
Det högsta sätet, majestätets thron
Och edra stora fäders herrskarspira,
Er höga rang, er bördsrätt och er ära,
Den ni har ärft från konungsliga armor,
At en oäkta och förruttnad stam,
När under edra milda tankars sömn —Dem här till landets bästa nu vi väcke —Vår ädla ö har mistat egna lemmar,
Fått anletet af smäleks skråmor vanstäldt,
Sin kungastam med usla qvistar ympad
Och nästan blifvit qväfd i vida gapet
Af glömskans djupa, evigt mörka natt.

Att lmjelpa detta, bedje vi af hjertat
Att eders nåd sig ville taga an
Vårt Englands konungsliga styrelse,
Ej som protektor, fogde, substitut,
Ej som förvaltare för andras vinning,
Men såsom kronans arfving, slägt från slägt,
1 kraft af börd med evigt arf och ägo.
Och derför, uti borgarenas sällskap,
Som älska och som vörda er mylord,
Samt troget ombedd utaf dem, jag kommer
För att med rättvis bön beveka er
Glost. Om jag bör stillatigande gå bort,
Om jag med bittert tal bör klandra er, —Jag vet ej, hvilketdera passar bäst
Så väl min rang som edert stånd och villkor.
Om jmmg ej svarar, kunde ni ju tro,
Att mållös ärelystnad teg och villigt
Åtog sig kunglighetens gyldmme ok;
Som dårligt J nu viljen på mig lägga;
Och om jag bannar er för er begäran,
Som är så kryddad utaf nit och kärlek,
Så sårar jag ju mina trogna vänner.
För att nu tala och det första undgå
Samt i mitt tal ej falla i det sista,
Så svarar jag er nu bestämdt så här:
Tack är jag skyldig, men mitt ringa värde
Tillbakaskygger för så stort ett ansvar.
Om också hvarje hinder vore bortröjdt
0dm vägen jemn och banad fram till tronen
1 kraft utaf min börd och laga åtkomst —Så stom’ är dock min andes fattigdom,
Så många och så svåra mina brister,
Att heldre jag mig gömde för min storhet, —En julIe lik, som ej tål häftig sjögång —-
Aim jag lät gömma mig uti min storhet
Och qväfva maig i egen äras ånga.
Dock, Gud ske lof att icke jag behöfs —
V.	11

Jag är ej den som hjelpa kan i nöden —Vårt kungaträd har burit kungafrukt,
Som, mognad utaf tidens stilla gång,
Skall pryda herrligt majestätets thrön
Och gifva oss en lyckosamn regering.
Hans är den krona, som J bjuden mig,
Hans lyckostjernas arf och rättighet, —Förbjude Gud, att någonsin jag skimlle
Från honom rycka den!
	Buck.	Ers höga nåde,
Vi skåda huru samvetsgrann ni är;
Men edra skäl de sakna vigt och värde,
När tidens läglighet vi noga pröfve.
Ni säger Edvard är er broders son,
Så också vi, men ej af Edvards hustru.
Först var med lady Lucy han förlofvad —Er moder lefver vittne till hans ed —Och sedan blef han genom ombud fäst
Med Hona, syster till den franska kungen;
Men dessa blefvo båda undanträngda
Utaf en stackars nådesökerska,
En sorgförkrossad mor till många söner,
En vissnad skönhet, en bedröfvad enka,
Den uti hennes bästa dagars afton
Hans lystna öga gjorde till sitt byte
Och drog hans tankar ned från deras höjd
Till äcklig låghet och tvegiftes brott.
Åt honom uti syndig bädd hon födde
Den Edvard, som vi höfligt kalla .-— prinsen.
Jag flere bittra saker kunde nämna,
Men aktningen för en som ännu lefver
Skall lägga skonsamt band uppå min tunga.
Emottag derför, konungshiga herre,
Den höga värdighet som bjudes er,
Om ej för vår och hela landets skull,
Dock för att leda edra höga anor

Ur dessa onda tidernas förderf In nti deras äkta flodbädd åter.
Mayo. Hör, ädle herre, edert borgerskap!
Buck. Afslå ej, store prins, hvad kärlek beder~
Cat. 0, gör dem fröjd, bevilja deras bön!
Glost. Ack!
Hvi lägga dessa sorger uppå mig?
Jag passar ej för rang och majestät; —Jag er besvär, upptagen det ej illa:
Jag	kan ej, vill ej, göra er till viljes. Buck. Om ni det vägrar utaf ömsint nit,
Som ej afsätta vill er broders son —Ty väl vi känna edert ömma hjerta
Och milda, qvinligt veka samvete,
Det städse ni har visat mot er slägt,
Ja, emot alla utan undantag, —Så vet, att, om ni hör oss eller ej,
Skall dock er brorson aldrig bli vår kung;
En annan vilje vi på thronen sätta
Till edert huses nesa och förderf.
Och, så beslutadt, nu vi lemna er; —Kom, borgersmän, vi bedja icke längre.
(BUCKINGHAM och borgerskapet gå).
Cat. Låt kalla dem tillbaka, gode prins; Bevilja deras bön; om ni den afslår,
Får hela landet ångra det.
	Glost.	J viljen
Påtvinga mig en verld utaf bekymmer? —Godt, kalla dem; jag är ej gjord af sten,
Men genomträngelig för edra böner,	(CATESBY går).
Likväl	emot min själ och samvete. —(BUCKINGHAM och de öfriga komma tillbaka).
Min frände Buckingham, — välvise män, —Då lyckans tunga ok J viljen spänna
Uppå min rygg med eller mot min vilja,
Så får med tålamod jag bördan draga.
11*

Men om ett svart förtal, ett skamlöst tadel,
En följd af detta edert uppdrag blifver,
Så skall ert trägna tvång frikänna mig
Från hvarje oren fläck som dervid låder;
Det vete Gud, — J veten det tilldels —Hur långt jag är ifrån att önska detta!
Mago. Gud signe er! Vi se och säga det.
Glost. Om så J sägen, sägen J blott sanning.
Buck. Så helsar jag er då med kungatitel, —Lefve kung Richard, Englands ädle kung!
Alla. Amen!
Buck. Behagar ni att blifva krönt i morgon?
Glost. När J behagen, — efter så skall ske.
Buck. 1 morgon vi uppvakte då ers nåd Och taga nu ett fri~jdefullt farväl.
Glost.	(Till biskoparna). Nu gå vi åter till vårt helga verk; —iFarväl min frände; — faren väl, J vänner. (De gå).

FJERDE AKTEN. FORSTA SCENEN.
Utanföre Towern.

~Från den ena sidan uppträda drottning ELISABETH, hertiginnan af YORK och markisen af DORSET; från den andra ANNA, hertiqinna af GLOSTER, med lady MARGARETHA PLANTAGENET, CLARENCES lilla dotter, vid handen).

Bert. Se, min sondotter af Plantagenet
Ledd vid sin goda faster Glosters hand!
Så sant jag lefver, hon till Towern går,
Af hjertlig kärlek till den unga prinsen —Dotter, god dag!
	Anna.	Gud gifve edra nåder
En fröjdefull och lycklig dag!
	Elis.	Detsamma
Jag önskar er; hvart gäller färden, syster?

Anna. Ej längre än till Towern, och jag gissar, 1 samma fromma afsigt sOln ni sjelf,
För att lyckönska unga prinsarna.
Elis. Tack, goda syster; vi gå in tillsamman;

(BRAKENBURY kommer,).

Här kommer kommendanten just tillpass. Herr kommendant, jag ber er, med förlof, Hur mår hans höghet och mia unga York?
Brak. Rätt väl, min fru; ursäkta mig, ers nåd, Jag får ej låta er besöka dem.
Vår kung har strängeligen det förbjudit.
Elis. Hvem? Kungen?
	Brak.	Lord protektorn menar jag.
Elis. Bevare honom Gud från kungatiteln!
Har han då gränser satt emellan mig
Och deras kärlek? Jag är deras mor;
Hvem vill från mina barn mig utestänga? Bert. Jag deras farmor är, jag vill dem se. Anna. Jag kallas uti lagstil deras faster,
Men uti kärlek är jag deras mor.
Släpp in mig, jag ansvarar för ditt fel
Och tar på egen fara tjensten från dig.
Brak. Nej, nej, min fru; så lemnar jag ej tjensten; Mig binder ed, och derföre förlåt mig.
(BRAKENBURY går).

(STANLEY uppträder,).

Stanl. En timmna sednare, ers nåd af York, Och jag er hade helsat såsom moder
Till tvenne hulda drottningar af England. —(Till hertiginnan af GLOSTER).
Min fru, ni måste strax till Westminster För att der krönas såsom Richards drottning.
Elis. Skär upp mitt snörlif!
Att mitt beklämda hjerta må få rum,
Jag annars svimmar utaf detta dödsbud.

Änna. Fördömda tidning! Ovälkomna nyhet!
Dors. Var vid godt mod; min mor, har mår ers nåd?
Elis. 0 Dorset, tala ej med mig; fort, bort!
Död och förderf i hälarna dig följa;
Din moders namn är en förbannelse.
Om du vill lefva, ila öfver hafvet
Och lef hos Richmond fri från satans klor.
Fly, fly från detta slagtarhus i tid,
Så att du ej de dödas antal ökar
Och jag, som träl af Margarethas spådom,
Dör hvarken moder, hustru eller drottning. Stanl. Fullt utaf klokhet är ert råd, min fru; —Begagna hvarje timmas snabba fördel.
Jag till min son med er vill sända bref,
Han skall på vägen till ert möte ila;
Låt ej er fånga genom rast och hylla.
Bert. 0 du eländets vilda hvirfvelvind! —0 mitt fördömda sköte, dödens bädd! Da har till verlden kläckt en basilisk, Hvars oafvända blickar gifva döden!
Stanl. Kom, kous, min fru; med brådska blef jag sänd. Anna. Jag följer helt och hållet mot min vilja. —
O	gifve Gud, att kronans gyldne ring,
Som tätt skall sluta sig ikring min panna,
Var eldrödt stål som brände ut min hjerna!
Smörj mig med dödligt gift, och låt mig dö
Förr än man ropat — “lefve drottningen !“ Elis. Gå, arma själ, jag ej afundas dig,
Och önska dig ej ondt mig till behag.
Anna. Ej det? Då han, som nu min make är,
Kom till mig, då jag följde Henriks lik
Och knappt det blod var tvättadt från hans händer
Som rann ifrån min första engla-make
Och detta döda helgon som jag sörjde;
0! då jag Richard såg i anletet,
Jag önskade så här: “Förbannad du,
Som mig så ung till gammal enka gjort!

Om du dig gifter, sorg din bädd belägre,
Och må ditt vif — om någon är så galen —Mer olycksalig blifva då da lefver,
An da har gjort mig med min makes död!”
Och se, förrän jag hunnit repa opp
Förbannelsen ännu en gång, ja plötsligt,
Mitt qvinnohjerta blef så groft besnäsjdt
Utaf hans söta ord och underkastadt
Min egen själs förbannelse, som städse
Allt sedan hållit mina ögon vakna;
Ty ej en enda timma njöt jag än
Uti hans bädd den gyldne sömnens dagg,
Men väcktes jemt utaf hans stygga drömmar.
Dessutom för min fader Warwicks skull
Han hatar mig och gör snart af med mig.
Elis. Farväl, du arma hjerta, jag dig ömkar.
Anna. Ej mer än i min själ för er jag ömmar.
Dors. Farväl, du som med qval din höghet helsar!
Anna. Farväl, du arme, som tar afsked af den!
Ilert. (Till DORSET). Gå du till Richmond; lyckan
	dig ledsage!	(Till ANNA).
Gå du till Richard; englar dig beskydde!
	(Till ELISABETH).
Gå da till helig fristad; frid med dig!
Jag till min graf, der jag i ro skall hvila!
Jag redan skådat åtti sorgens år,
Hvar timmas fröjd en veckas qval mig bådat.
Elis. Dröj! An en gång vi se oss om till Towern. —Du gamla stenhop, ömka mina barn,
Dem afund spärrat inom dina murar.
Da hårda vagga åt så snälla små!
Du gråstensamma! bistra lekkamrat
Åt späda prinsar, ack, se om dem väl!
Så bjuder dårlig sorg åt stenar sitt farväl.
(De gå).

ANDRA SCENEN.
Ett praktrum i slottet.

(Fanfarer. RICHARD som konung på sin thron, BUCKING
HAM, CATESBY, en page och flere).
Bich. Aflägsnen er. — Min frände Buckingham, —Buck. Ers majestät!
Rich. Gif mig din hand. Ditt bistånd och ditt råd Har lyftat upp till denna höjd kung Richard: —Men skall vår ära lefva blott en dag, Säg, eller länge och åt den vi fröjdas?
Buck. An lefver den och lefve så för evigt!
Rich. Ah Buckingham, nu är jag en probersten Och pröfvar dig om du är äkta guld; —Ung Edvard lefver; — gissa hvad jag menar.
Buck. Säg ut, min dyre prins.
Rich. Kung vill jag vara, hör du, Buckingham.
Buek. Det är ni ju, stormäktigaste herre.
1?ich. Ha! är jag kung? Ja visst; men Edvard lefver.
Buck. Sant, ädle prins.
Bich.	0, hvilken bitter slutföljd,
Att Edvard lefva skall, — “sant, ädle prins !“
Du plägade så trög ej vara, frände; —Rent ut! bastarderna de måste dö;
Jag vill att genast de expedieras.
Hvad har du nu att säga? Fort, var kort. Buck. Ers höghet handle efter välbehag. Rich. Ha, ha, du är af is, din vänskap fryser:
Säg, om du gillar att de skola dö?
Buck. Min dyre kung, låt mig få draga andan, Förr än bestämdt jag talar i den saken.
Jag vill på stund ers nåd min tanke säga.
(BUCKINGHAM går).
Cat. (Afsides). Vred kungen är; han biter sig i läppen. JUch. (Stiger ned af thronen). Jernsega narrar och
tanklösa pojkar

Det är mitt folk; den duger ej för mig,
Som genomskådar mig med skarpa ögon; —Den högtuppsatte Buckingham blir krånglig —Pojke!
Bag. Mylord!
Rich. Säg, vet du någon som för guld kan köpas Att uti löndom göra dödsbedrift?
Bag. En missbelåten herre känner jag,
Hvars torftighet ej passar till hans stolthet;
Guld mer förmår än tjugo talare
Hos honom; hvad som helst han gör för guld.
Ricli. Hvad heter hami?
Pag.	Han heter Tyrrel, herre.
Rich. Jag känner karl’n; gå, hemta honom hit. —(Pagen går).
Den der djuptänkta sluga Buckingham
Får mer ej vara mina rådslags granne~
Har han otröttad hållit ut så länge
Och drager efter andan nu? — Må gjordt!
	(STANLEY kommer).

Lord Stanley, nå, hvad bringar ni för nytt? Stanl. Vet, dyre kung,
Att markis Dorset flyktat har till Richmnond Uti de länder der han vistas.
	Rich.	Catesby,
Kom hit, sprid ut det rykte uti staden,
Att Anna, mia gemål, är farligt sjuk.
Jag mellertid skall hålla henne inne.
Sök ut åt mig en karl af ringa härkomst,
Den vill jag gifta strax med Clarences dotter;
Dum pojken är; jag fruktar icke honom. —Se, hur du står och drömmer! Hör du ej?
Sprid ut, att Anna, drottimingen, är dödssjuk;
Gesvindt! Jag måste framför allt föigöra
Hvart hopp hvars tillväxt kunde skada mig. —(CATESnY går,>.

169

Nu måste jag min broders dotter äkta,
Ty annars står min thron på sköra glaset —Först mörda brödem’na, så äkta henne!
Osäkert spel! Men, van i blod att vandra,
Man drar den ena synden på den andra.
Ej gråtmild ömhet bor i detta öga. —(Pagen kommer med TYRnEL).
I)u heter Tyrrel?
Tyrr. James Tyrrel, eder trogne undersåte.
Bich. Du är så ock?
Tgrr.	Sätt mig på prof, min kung.
Rich. Säg, djerfs dn en af mina vänner mörda?
Tgrr. Befall! Dock heldre tvenne fiender.
Bich. Der har du det; två erke-fiender, Fiender till min ljufva sömn och hylla, Det är som du skall få att göra med; Tyrrel, de der bastarderna i Towern. —Tyrr. Gif fritt tillträde blott till dem, och jag
Skall snart från denna fruktan er befria.
Bich. Du sjunger ljuf musik. Kom närmre, Tyrrel; Det här är tecknet: — luta hit ditt öra;
(Hviskar till honom).
Och intet vidare; — säg: “det är gjordt,” Och jag skall gynna dig och dig befordra.
Tyrr. Det strax skall vara gjordt.	(Går).

(BUCKINGHAM kommer tillbaka).
Buck. Mylord, nu har jag i min själ begrundat Den saken som ni nyss mig ‘sporde om.
Rich. Godt, det får vara. Dorset flytt till Richmond.
Buck. Mylord, så har jag hört berättas.
Rieli. Stanley, han är er stjufson; — märk det väl.
Buck. Mylord, jag kommer att den gåfvan kräfva, För hvilken ni er tro och ära pantsatt, Grefskapet Hereford och lösöregodset
Som ni har lofvat mig till egendom.

Z?ich. Stanley, gif akt uppå er hustru; skickar Hon bref till Richmond, får ni stå till svars.
Buek. Hvad svarar eders nåd på min begäran?
Rich. Jag kommer nu ihåg — Henrik den sjette Har spått, att Richmond skulle blifva konung, Då Richmond ännu var en liten pojke. Konung! — kanhända. —Buck. Mylord, —Rich. Har kom det till, att ej profeten
Den gången också kunde spå, att jag,
Som stod bredvid, hans bane skulle blifva? Buck. Mylord, det grefskap som ni lofvat mig —iRich. Richmond! — Då sist jag var i Exeter,
Så blef af mayor’n mig slottet artigt visadt;
Han kallade det — Rougemont: det namnet
Kom mig att studsa, ty en Irländsk bard
Mig spått, att jag ej länge skulle lefva,
1 fall jag finge Richmond se.
	Buck.	Mylord, —
iRich. Säg, hvad är klockan?
	Buck.	Jag mig frihet tager
Att eders nåd påminna om sitt löfte.
Rich. Godt;
Men hvad är klockan?
	Buck.	Uppå slaget tio.
Rich. Nå väl, låt henne slå.
	Buck.	Låt henne slå?
Rich. Ja, ty dn står som en slaghammare Och hindrar mina tankar med ditt kält; Jag ej vid gifvar-lynne är i dag.
Buck. Säg mig likväl bestämdt ja eller nej.
Rich. Du hindrar mig; jag är ej vid det lynnet.
(RICHARD går med sin svit).
Buck. Står så det till? Belönas trogna tjenster Med sådant hån? Jag honom gjort till kung! Hastings jag mins; till Brecknock vill jag gå, Allt medan än mitt hufvud sitter på.

TREDJE SCENEN.
(TYRREL kommer).
Tyrr. Gjordt är det blodiga och grymma dådet,
Det gräsligaste, ömkligaste mord,
Som nånsin England gjort sig skyldigt till.
Digliton och Forrest, dem jag hade hyrt
Till denna samvetslösa slagt, fastän
De voro stora skurkar och banditer,
Så smälte de af mild medömkan dock,
Och greto så sonm barn vid detta sorgespel.
“0 så,” sad’ Dighton, “lågo dessa små,”
“Så, så,” sad’ Forrest, “slöto de hvarandra
1 oskulds hvita alabasterarmar;
Och deras läppar, fyra röda rosor
På samma stjelk, i somrnarfägring kysstes.
En bönbok låg på deras hufvudgärd!
Och det höll på att gripa mig,” sad’ Forrest,
“Men sjelfva djefvulen” — här teg den bofven,
Och Dighton fortfor så, — “nu qväfde vi
Det skönaste naturens mästerstycke,
Som sedan verldens skapelse blef danadt.” —Så gingo båda två med samvetsqval
Mållösa bort; jag lät dem gå och bringar
Nu till en blodstänkt konung denna tidning.

(RICHARD uppträder).

Här kommer han. — Hell, eders niajestät!
Rich. Tyrrel, gör du mig lycklig med ditt budskap? Tyrr. Om det att hafva gjort hvnd ni befallt
Kan göra eder lycklig, så var lycklig,
Ty det är gjordt.
iRic7i.	Har sjelf du sett dem döda? Tyrr. Min konung, ja.
	iRich.	Begrafun också, Tyrrel?
Tyrr. Towerns kaplan han har begrafvit dem; Hvar, sanningen att säga, vet jag icke.

iRich. Kom till mig, TymTel, när supén är slut;
Du skall berätta mig om deras dödssätt.
Tänk efter mellertid hvad du vill hafva,
Och du skall bli arfvinge till din önskan.
Till dess, farväl.
Tyrr. Jag ödmjukt tager afsked.	(Går,>. iRich. Clarences son, den har jag spärrat in;
Hans dotter har jag gifvit sirnpelt gifte.
1 Abrahams sköte slumra Edvards söner,
Och Anna har åt verlden sagt god natt.
Nu, då jag vet, att Richmond fäst sitt öga
På ting Elisabeth, min broders dotter,
För att med detta gifte vinna kronan,
Så går jag sjeif åstad och friar muntert.

(CATESBY kommer,>.
Cat. Mylord, —Ricl~. Hvad har du till att säga mig,
Godt eller ondt, då så du rusar in?
Cat. Ondt, herre: Morton flyktat har till Richmond, Och Buckingham med tappra män från Wales
1 vapen är; hans makt tillväxer stundligt. iRicl~. Ely hos Richmond gör mig mer bekymmer
An Buckinghams hopskrapade armée.
Kom, jag har lärt, att ängsligt grubbel är
En tjenare af bly åt sömnigt nppskof,
Som släpar uselt tiggeri i spåren.
Q vick som en eld nu vare tankens vinge
Och som en Hermes framför Zeus sig svinge!
Gå, samla folk; min klokhet är mitt värn,
Och uppror tämjes, kort och godt, med jern. (‘De gå).

FJERDE SCENEN.
Utanföre palatset.

(Drottning MARGARETHA uppträder,>.
Morg. Så bötjar deras lycka nu att mogna

Och smälta ned i dödens ruttna gap.
Här har jag gått på lur i dessa trakter
Att åse mina fienders förderf.
Inledningen var gräslig; jag har sett den
Och går till Frankrike. Jag hoppas slutet
Skall blifva lika svart och bittert tragiskt.
Elanda Margaretha, bort livem kommer?

(Drottning ELISABETH och hertiginnan af YORK uppträda)~

Elis. Ack, mina stackars prinsar 1 söta barn!
Små blomsterknoppar, som ej blommat än!
Om edra själar sväfva än i luften,
Ej fästade af evighetens dom,
Kringsväfven mig med edra skära vingar
Och hören eder moder hur hon jenirar! Marg. Kringsvafven henne!
Och sägen henne: rätt för rätt har satt
Vår morgongryning i en evig natt.
Hert. Så många qval min stämma hafva krossat, Att stum och stel min tunga är af jemmer, —Edvard Plantagenet, hvi är du död?
Marg. Plantagenet går för Piantagenet, Edvard för Edvard döden ger sin rätt.
Elis. Flyr du, o Gud, ifrån s& späda lam Och kastar dem i ulfvens grymma gap?
När sof du förr vid sådan gräslig gerning? Marg. När helig Henrik och min Edvard dräptes. Hert. Du döda lif, du blinda syn, du spöke,
Som vandrar som en dödman uti lifvet,
Du qvalens hem, du veridens blygd, du lif
Som röfvat till dig grafvens rättigheter,
Du alla sorgers innehålisregister,
Slå nu till ro din oro här p~ Englands
Lagbundna jord, som så olagligt blifvit
Dränkt i oskyldigt blod!	(Sätter sig ned).
	Elis.	Ack, om du kunde
Så snart bevilja mina ben en graf,

Som du erbjuder mig ett sorgens säte, Jag skulle jorda dem, ej hvila här! Ack, hvem har skäl att sörja, om ej vi?
(Hon sätter sig bredvid henne).
Marg. Om gammal sorg den mesta vördnad kräfver, Så gen åt min då åldrens företräde
Och låten mina qval få jemra främst, Så vida sorger kunna tåla sällskap.
(Sätter sig bredvid demX
Sen mina sorger an och räknen edra: —Min var en Edvard, Richard honom dm’ap;
Min var en make, Richard honom drap;
Din var en Edvard, Richard honom drap,
Din var en Richam’d, Richard honom drap. Hert. Min var en Richard ock; du honom drap.
Min ock en Rutland; du hans dråp beredde. Marg. Din ock en Clarence; Richard honom drap.
Utur ditt skötes röfvarkula kröp
En helvets-hund, som jagar oss till döds,
En hund som tänder fick, förr’n han fick ögon,
Att sarga lam och sleka deras blod,
Förhärjarn af Guds sköna skapelser,
Den ståteligaste tyrann på jorden,
Som herrskar i blodsprängda ögons gråt;
Se, honom har din qved släppt ut i verlden
Att jaga oss i våra grafvar ned. —Du store, stränge och rättvise Gud,
Jag tackar dig, att denna slagtarhunden
Nu gnager på sin egen moders lifsfrnkt
Och mänger henne in i andras sorger! Ilert. Åt mina qval ej jubla, Henriks maka!
Gud vet, att jag liar gråtit öfver dina.
Marg. Förlåt mig; jag är hungrig efter hämd
Och frossar nu i dess åskådande.
Död är din Edvard, som min Edvard drap;
Din andra Edvard mördad för min Edvard;
York var blott mellangift, då ej de båda

Min väldiga förlust uppväga kunde.
Död är din Clarence, som min Edvard stack;
Åskådarne vid detta sorgespel,
Den falska Hastings, Rivers, Vaughan, Grey,
1 förtid gått i mörka grafven ned.
Blott Richard lefver, helvets svarta ombud,
Qvam’lemnad enkom för att värfvn själar
Och skicka dit dem; snart, o snart det kommer
Hans ömkeliga slut af ingen ömkadt,
Och jorden remnar och helvet bminnem,
Och djeflar tjuta och helgon bedja
Att han må färdas plötsligt härifm’ån —Säg upp hans lif4ids-städja, gode Gud,
Att jag nmå lefva för att kunnn säga:
“Död är den Imunden!”
Elis. 0 da har spått den dagen skulle komma, I)å jag din hjelp behöfde att förbanna
Den stinna spindeln, den puckelpaddan!
Marg. Då kallade jag dig en målad drottning,
En stackars skugga, skenbild af min lycka,
En härmning blott af hvad jag verkligt var,
En falsk affisch till gräsligt skådespel,
En högtuppsatt som skulle störtas djupt,
En -mor som blott till hån fått fagra söner,
En dröm om hvad du var, en brokig flagg
Utsatt till mål för hvarje farligt skott,
En majestätets skylt, en flägt, en bubbla,
En drottning blott på lek att fylla scenen.
Hvar är din make nu? Hvar dina bröder?
llvar dina söner? Hvar de glada dagar?
Hverrm böjer knä och säger — drottning, hell?
Uvar pärerna som ödmjukt bockade?
Hvar dessa hopam som ikring dig trängdes?
Mins Imvad dn var, och se hvad nu du är:
Förr lycklig maka, nu bedröfvad enka;
Förr fröjdfnll moder, barnlös nu och tröstlös;
Förr tiggd af alla, nu en tiggerska:

Förr drottning, nu en sorgbekrönt slafvinna;
Förr barsk mot mig, som nu är barsk mot dig;
Förr en som alla skrämt, nu skrämd för e n;
Förr lydd af alla, nu af ingen lydd.
Så har rättvisans hjul nu rullat kring
Och lemnat dig som tidens säkra rof,
Då du blott tanken har af hvad du var
Att plåga dig dessmer med hvad du ar.
Min rang du röfvat; har du icke vunnit
1 lika mått din del af mina sorger?
Nu bär din stolta hals mitt halfva ok,
Och här jag drar mitt trötta hufvud undan
Och lemnar dig min börda hel och hållen.
Farväl, Yorks hustru; på den franska jorden —I~er skola mina glädjetårar rinna
At engelsk sorg, du sorgernas furstinna!
Elis. 0 du som är så lärd i att förbanna, Dröj, lär mig mina fiender förbanna!
Marg. Sof ej om natten, fasta hela dagen;
Jemför död fröjd med lefvande bekymmer;
Tänk dina barn mer fagra än de voro,
Och den som drap dem värre än han är;
Ju mer du mins, dess mer bli qvalen sanna;
Betänk det väl, och du har lärt förbanna.
Elis. 0, hvässa mina slöa ord med dina!
Marg. Ditt qval skall skärpa dem så hvasst som mina.
(MARGARETHA går,>.
Bert. Hvi skall olyckan vara rik på ord?
Elis. Luft-fyllda talemän för stumma sorger,
Arftagare till fröjder utan arf,
Beklämda tolkar som af jemmer flämta!
Låt dem få andrum; ge de ingen tröst,
Så lätta de likväl ett qvalfullt bröst.
Bert. Välan! så spara ej din tunga; följ mig
Och låt oss qväfva uti bittra ord
Min son, som djefvulskt dina söner qväft. (Trummor höras).
Jag hör hans trumma, — ropa med besked.
	V.	12	177

(Konung RlCIIARD kommer marseherande med sitt följe,>

Bich. Hvem vågar hejda mig der fram jag tågar? flert. Ack! hon som borde hafva hejdat dig,
Med strypning uti sitt fördömda sköte,
Från alla mord som du, din usling, gjort. Elis. Har du med gyldne krona skylt den panna,
Hvarest, om rätt var rätt, inbrännas borde
Att du den kronans rätta arfving mördat
Och mördat mirma barn och bröder grymnt?
Säg mig, du skurk, hvar äro mina barn? Bert. Da padda, säg, hvar är din broder Clarence,
Och lilla Ned. Plantagenet, hans son?
Elis. Hvar är den ädla Rivers, Vaughan, Grey?
Bert. Hvar är den gode Hastings?
Rich. Apell, trumpeter! trummor, slå allarm! Låt himlen ej de sladderkärngar höra
Som häda Herrans smorda; slå allarm! —(Trumpeter och trummor,>..

Haf tålamod och tala vackert med mig, Ty annars skall med krigiskt larm och buller Så här jag dränka edert skriande.
Bert. Ar du min son?
Rich. Ja, lofvad vare Gud, min far och ni.
Hest. Hör då tålmodigt min otålighet.
Rich. Min fru, jag har en smula af ert lynne, Tål ej en ton af förebråelse.
Bert. 0, låt mig tala!
iRich.	Tala; jag är döf.
Bert. Jag mild och vänlig vill i orden vara.
Rich. Och kort, fru moder; jag har brådtom nu.
Hert. Har dn så brådtom? Jag på dig har väntat, Det vete Gud, i marter och i dödsångst.
Bich. Kom jagtdock ej till slut till eder lisa?
Bert. Nej, vid Guds helga kors! Knappt famfödd vorden,. Du gjorde mig ett helvete på jorden.
lEn gräslig barnsbörd var att föda dig;

Din späda barndom envis var och ondsint;
Din skoltid vild, förtvifiad, rasande;
Din ungdom djerf och fräck och oförvägen;
Din mandom stolt och fin och slug och blodig,
Mer mild, dock värre, stilla uti hat.
Kan du en enda lycklig tinmma nämna,
Som jag uti ditt sällskap njutit har?
Bich. Om jag är så misshaglig för ert öga, Så låt mig gå och ej förtörna er. —Trummor!
Bert. Jag ber dig, lyssna till mitt tal.
Rich. Ni talar allt för bittert.
	Bert.	Blott ett ord,
Och jag skall aldrig mera tala till dig.
.Rich. Nå väl.
Bert. Om du ej faller sjelf för Herrans hämd,
Förr’n du från detta krig med seger kommer,
Så dör väl jag af ålderdom och sorg
Och ser dig aldrig mer; tag derför med dig
Den tyngsta af en mors förbannelser,
Som mer i striden skall dig tynga ned
An hela pansarskruden som da bär!
För dina fiender min bön skall kämpa,
Och Edvards söners barnasjälar hviska
Mod och förtröstan åt din fiende
Samt lofva honom makt och segerlycka.
Da blodig är, och blodigt skall da ända;
Så skändligt som ditt lif skall död dig skända. <Går,>. Elis. Långt mera skäl jag har att dig förbanna,
Men mindre mod; jag säger amen blott.	(Vill gå,>. Rsch. Dröj ni, min fru; jag har ett ord att säga. Elis. Fler söner har jag ej af kungligt blod
Åt dig att mörda, Richard; — mina döttrar
Som nunnor bedja skola, icke gråta
Som drottningar; spar derför deras lif. Rich. Ni har en dotter nämnd Elisabeth,
Dygdig och vacker, konungslig och from.
12*

JAjlis. Och skall hon dö för det? Låt henne lefva,
Och jag vill hennes seder sjelf förderfva,
Befläcka hennes skönhet, sjelf mig skylla
För otrohet mot Edvards äkta säng
Och draga brottets slöja öfver henne.
Blott hon går fri för dina blods-idrotter,
Jag tillstår fritt: hon är ej Edvards dotter. Rich. Ej klandra hennes börd; den kunglig är. Elis. Jag nekar det och räddar hennes lif. iRich. Blott hennes härkomst räddar hennes lif. Elis. Den räddningen blef hennes bröders död. Rich. Vid deras födsel lyste onda stjernor. Elis. Nej, onda vänner togo deras lif.
iRich. Oemotståndelig är ödets dom. Elis. Ja, då en gudlös man är ödets herre.
En bättre död var ämnad mina små,
Om Gud ett bättre lif dig hade gifvit.
Rich. Ni talar så som om jag mördat dem.

Elis. Ja visst! Ty deras farbror dem beröfvat
Fröjd, kungarike, fränder, frihet, lif.
Hvem det ock var som stack de små ihjäl,
Ditt lömska hufvud styrde dock den stöten;
Helt säkert mördarknifvens egg var slö,
Till dess den hvässtes på ditt hårda hjerta
För att i mina lambs inelfvor rasa.
Om långlig sorg ej tämde vilda sorger,
Så skulle ej min tunga slå ditt öra
Med mina söners namn förr’n mina naglar
1 dina ögon skulle gå till ankars
Och jag i sådan gräslig dödens bugt,
Liksom en slup som tackel mist och segel,
Mot ditt klipphårda hjerta slås i kras. Bich. Må så jag lyckas i mitt företag
Och detta örligs blodiga bedrifter, Som er och edra mera godt jag unnar, An någonsin J lidit ondt af mig.

Elis. Hvad godt, af himlens anlete betäckt, Kan väl upptäckas, som är mig till godo?
iRich. Upphöjas kunna edra barn, min fru.
Elis. På en schawott att mista hufvudet?
iRich. Nej, upp till lyckans hojd och värdighet, En kunglig bild af denna jordens ära.
Elis. Nå, smickra då min sorg; berätta mig; Förtälj, hvad stånd, hvad värdighet, hvad ära
Kan du åt någon af min ätt förskaffa?
iRich. Allt hvad jag äger, ja, mig sjelf och allt
Till ett af dina barn jag skänka vill;
Dränk så uti ditt vreda hjertas Lethe
Det dystra minnet af de oförrätter,
Som du förmenar att jag gjort mot dig.
Elis. Var kort, på det att ej din godhets tillbud Må räcka längre än din godhet sjelf.
iRich. Af allt mitt hjerta älskar jag din dotter.
Elis. Min dotters moder tror det ock af hjertat.
iRich. Hvad tror da då?
Elis. Att dn af hjertat älskar så min dotter, Som da af hjertat älskat hennes bröder
Och jag af hjertat tackar dig för det.
iRich. Var ej så snabb min mening att förvända; Af allt mitt hjerta älskar jag din dotter
Och vill till Englands drottning henne göra.
Elis. Hvem tror du då skall blifva hennes kung?
iRich. Den som till drottning henne gör; hvem annars?
Elis. Hvem? Du?
Rich.	Just jag; hvad tycker ni, min fru?
Elis. Hur kan du fria till min dotter, Richard?
iRich. Det är hvad just af er jag ville lära, Som bäst af alla känner hennes lynne.
Elis. Vill du af mig det lära?
	Rich.	Hjertans gerna.
Elis. Nå väl, så skicka henne då till skänks Med hennes bröders mördare ett par
Blodstänkta hjertan; rista in på dem

Edvard och York; då gråter hon kanhända;
Gif henne då —- som fordom Margaretha
Din fader gaf i Rutlands hjertblod doppad —En näsduk, som, säg henne det, har druckit
Ur hennes bröders hjerta purpursaften;
Bed henne torka ögonen med den.
Om detta ej till kärlek henne lockar,
Så sänd på dina ädla dåd en lista;
Säg, att da mördat hennes farbror Clarence
Och morbror Rivers samt för hennes skull
Gjort kort process med hennes faster Anna.
iRiclm. Ni hånar mig; det är ej rätta sättet Att vinna henne.
	Elis.	Intet annat fns,
Så framt du ej en annan skepnad tager Och ej den Richard är som detta gjort.
iRich. Om jag det gjort af kärlek blott till henne? Elis. Ja visst; då kan hon ju ej ge dig korgen,
Då med så mycket blod da kärlek köpt.
iRich. Det som är gjordt är gjordt, kan icke ändras;
Högst oförståndigt handlar ofta menskan
Och får godtgöra det uti en framtid.
Om jag från edra söner tagit riket,
Så vill till bot jag ge det åt er dotter.
Om jag er lifsfrukt’ dödat har, så vill
Utur er dotters sköt jag väcka upp
Er säd igen i mina lifsarfvingar.
Det namnet mormor är ej mindre kärt
An sjelfva detta ljufva modersnamnet,
Ty barnbarn äro barn i andra led,
Kraft af er kraft, och blod utaf ert blod,
Och samma mödas frukt, med undantag
Utaf en qvalens natt af henne liden
För hvilken ni har lidit samma sveda.
Er ungdoms plåga voro edra barn,
Er ålders hugnad mina skola blifva;
Hvad ni har mist var blott en son som kung;

Men deni~a mistning gör er dotter drottning.
Jag vill ersätta er så godt jag kan;
Tag derför mot hvad jag välvilligt bjuder.
Dorset, er son, som med förfärad själ
På främmad jord går missbelåten kring,
Skall detta ljufva band snart kalla hem
Till mäktig rang och höga äreställen.
Och konungen, som nämnt er sköna dotter
Sin hustru, skall med all förtrolighet
Er Dorset broder kalla; än en gång
Ni skall som moder till en konung helsas,
Och onda tiders alla härjningar
Med dubbel rikedom af fröjd belönas.
Ha! än vi lefva mången glädjens dag,
Och hvarje tår ni fällt skall komma åter
Förvandlad till en orientens perla;
Så tårars lån skall rikligt gäldas er
Med tiofaldig lyckas räntevinst.
Gå nu, min moder, till din dotter, gå;
Lär hennes blyga ungdom hvad du vet;
Böj hennes öra till ett kärligt tal,
Väck gyldne höghets djeriva flamma upp
1 hennes späda barm; bered prinsessan
På kärleksfröjders ljufligt tysta timmar,
Och då med denna arm jag tuktat har
En dverg-rebell, en hjernlös Buckingham,
Jag vänder åter krönt med segerkransar
Och för din dotter till en hjeltes bädd;
Der vill jag henne min triumf förtro,
Hon skall bli segrarinna, Ctesars Ctesar. Elis. Hur skall jag säga? Hennes faders broder,
Hvad, eller hennes onkel? Eller han
Soni hennes bröder diap och hennes onkler?
1 hvilket namn skall jag till henne fria
Som Gud och lag och dygd och samvete
Kan göra giltigt i det späda hjertat?
Ricli. Säg: Englands frid beror på detta gifte.

Elis. Som hon skall köpa med en evig ofrid. iRich. Säg, att en kung som kan befalla beder. Elis. Om det som kungars kung förbjudit har. iRich. Säg, att hon skall en mäktig drottning blifva. Elis. Och så som jag begråta denna titel.
iRich. Säg henne, att jag evigt henne älskar. Elis. Hur länge skall då detta “evigt” räcka? iRich. Med kärlig kraft tills hennes lif är slut. Elis. Och hennes hulda lif hur länge räcka? iRich. Så länge himlen och naturen vill. Elis. Så länge helvetet och Richard vill. iRich. Säg: hennes kung är hennes undersåte. Elis. Hon, undersåten, skyr ett sådant herrskap. iRich. Vältalig var hos henne till min fördel. Elis. Ett ärligt ord tål vid att öppet sägas. iRich. Säg henne öppet då min kärleks ord. Elis. Ej ärligt och dock öppet låter illa. iRich. Ni alltför ytligt, alltför lifligt talar.
Elis. 0, nej! Mitt tal är alltför djupt och dödt; —1 djupet döda ligga mina barn.
iRich. Rör ej den strängen mer; det är förbi. Elis. Jag rör på den, tills hjertats strängar brista. iRich. Vid detta kors, mitt knäband och min krona, —Elis. Vanhelgadt, skändadt, och din krona stulen. iRich. Jag svär.
Elis.	Vid intet; ingen ed det är.
Ditt storkors, skändadt, mist sin helga glans;
Ditt knäband, smutsadt, mist sin riddarära;
Din krona, stulen, mist sin kungaprakt;
Om du vill svärja så att man skall tro dig,
Så	svärj vid något som da icke kränkt. iRich. Vid hela verlden —
	Elis.	Full af dina brott.
iRich. Min faders död —
	Elis.	Ditt lif vanärat den.
iRich. Nå, vid mig sjelf, —Elis.

iRich. Nå väl, vid Gud, —-
	Elis.	Att kränka Gud är värst.
Om du ej brutit mot en ed vid honom,
Så vore det förbund kung Edvard stiftat
Ej brutet än och ej min broder mördad.
Om du ej brutit mot en ed vid Isonom,
Så prydde nu din pannas gyldne cirkel
Med kunglig prakt min Edvards späda tinning,
Och båda mina prinsar andades;
De äro stoftets sängkamrater nu,
Din brutna tro gjort dem till maskars spis.
Hvad har dn nu att svärja vid?
	iRich.	En framtid.
Elis. Den redan du har kränkt i det förflutna.
Jag sjeif i tårars flod min framtid tvår
För det förflutna som är kränkt af dlg.
Än lefva barn, hvars fäder du har mördat;
Uti en värnlös ungdom lefva de
För att begråta det på gamla dagar;
Än lefva fäder, hvilkas barn du slagtat;
Som ofruktsamma plantor lefva de
För att begråta det på gamla dagar.
Svärj ej vid framtid; framtid har du kränkt
1 det förflutna som da blodbestänkt.
iRich. Så sant jag hoppas godt och vill mig ångra!
Så gånge det mig väl i detta örlig
Och farans stund! — Må sjelf mig sjeif jag dräpa!
Må Gud och öde störta all min lycka!
Dag, gif mig ej ditt ljus; natt, ej din hvila!
Må alla goda stjernor svika mig,
Om ej med hjertlig kärleks rena sinne,
Ofläckad andakt, helgade begär,
Jag friar till din fursteliga dotter!
Hos henne dväljs min lyckodag och din,
Ty utan henne drabbar mig och henne,
Dig sjelf och landet samt mång’ christen själ
Död, undergång, förödelse och fall,

Som ej undvikas kan, om ej med detta,
Och ej undvikas skall, om ej med detta;
Derför, min mor, — så får jag nu er kalla —Blif ni min kärleks tolk; berätta henne
Hvad jag skall blifva, icke hvad jag varit;
Ej hvad jag har men hvad jag skall förtjena;
Framlägg hvad tidens kraf nödvändigt bjuder,
Och var ej nyckfull uti stora planer. Elis. Skall så af satan jag mig låta fresta? iRich. Ja, när dig satan frestar till det goda. Elis. Skall jag då sjelf så glömma bort mig sjelf? iRich. Ja, om din hågkomst af dig sjelf dig kränker. Elis. Men du har mördat mina barn. Bich. Men i din dotters sköt jag dem begrafver;
Der — som en Phoenix i ett bo af kryddor —De skola af sig sjelfva lefva upp.
Elis. Skall jag då gå att vinna dig min dotter? iRich. Och derigenom blifva lycklig moder. Elis. Jag går; skrif innan kort ett bref till mig,
Och jag skall svara dig har hon är sinnad. iRich. Bär denna trogna kärleks kyss till henne;
Och 5å farväl!	(Kysser henne. ELISABETH går).
Du eftergifna toka! Svaga qvinna!
Hvad nu, hvad nytt?

(RATCLIFF uppträder; CATESBY följer honom).

iRatcl. Min store konung, längs åt vestia kusten
En väldig flotta stryker; emot stranden
En hop misstänkta, falska vänner trängas
Och tyckas icke vilja mota den.
Det tros, att Richmond är dess amiral;
Den kryssar der och väntar blott på hjelp
Af	Buckingham som möta skall på stranden. iRich. Snabbfotadt bud till hertig Norfolk ile;
Ratcliff, du sjelf, — nej, Catesby; hvar är han? Got. Här, ädle prins.
iRich.	Till Norfolk ile du.

Oat. Så fort som möjligt skall jag det, mylord.
iRich. Ratcliff, kom hit; res du till Salisbury,
Och då du kommer dit, —	(Till CATESBY).
håglösa skurk,
Hvi sölar du och ilar ej till Norfolk.
Gat. Först, ädla kung, säg mig ers höghets mening Och hvad jag har att hertigen förkunna.
iRich. Sant, kära Catesby; han i ögonblicket Skall draga hop den största makt han kan Och möta mig i Salisbury med hast.
	Cat. Jag går.	(Han går).
iRatcl.	Säg, hvad befaller eders höghet Att jag skall göra uti Salisbury?
iRich. Hvad har du der att göra, förr’n jag kommer?
iRatcl. Ers höghet böd mig resa dit i förväg.

(STANLEY kommer).

iRich. Nu har jag ändrat mig. — Stanley, hvad nytt?
Stanl. Så godt just ej att det min kung kan fröjda, Dock ej så ondt att det ju ej kan sägas.
iRich. Hå, hå, en gåtolek; ej godt, ej ondt! Hvi springer du så många mil omkring, Då du kan gå en ginväg med ditt tal? Annu en gång, hvad nytt?
	Stanl.	På sjön är Richmond.
iRich. Der sjunke han, och vare sjön på honom! Den fega skojaren hvad gör han der?
Stanl. Det vet jag ej, min kung, jag gissar blott.
iRich. Nå väl; och gissningen?
Stanl. Af Dorset, Buckingham och Morton retad, Han anspråk gör på kronan här i England.
iRich. Ar thronen ledig? Svingar ingen svärdet?
Är kungen död? Är riket utan herre?
Af huset York hvem lefver utom jag?
Och hvem är Englands kung, om icke York?
Men säg mig nu, hvad gör han der på sjön? Stanl. Jag sagt min gissning, mera vet jag icke.

iRich. Du gissar blott att han skall bli din kung, Men vet ej hvarför den Vallisarn kommer.
Du vill förråda mig och fly till honom.
Stanl. Nej, store kung; misstänk mig ej för det.
iRich. Hvar är din härsmakt för att mota honom?
Hvar är ditt folk, hvar dina länsvasaller?
Säg, äro de ej vid den vestra kusten
Och hjelpa de rebellerna i land? Stanl. Nej, mina vänner äro uti norden.
iRich. Som is mot mig; kvad göra de i norden, Då deras kung behöfver dem i vestern?
Stanl. De inga order fått, min dyre kung. Om eders majestät tillåter mig, Jag samla vill mitt folk och möta er Hvarhelst och på hvad tid ers nåd befaller.
iRich. Ha, ha, du vill med Richmond dig förena; Jag tror er ej, min herre,
	Stanl.	Store kung,
Ni har ej skäl att tvifla på min vänskap, Jag aldrig var och blir ej heller falsk.
iRiclz. Godt; samla folk. Men, hör ni, lemna qvar Georg, er son; se till, att ni är trofast,
Ty annars sitter ej hans hufvud säkert. Stanl. Förfar med honom efter som jag gör.
(STANLEY går).

(En budbärare kommer).

Budb. Min höge konung, nu i Devonshire —Som jag af vänner väl är underrättad —Sir Edvard Conrtney och den stolta presten,
Bispen af Exeter, hans äldre broder,
Med många bundsförvandter väpna sig.

(En annan budbärare kommer).

2 BudS. 1 Kent Guildforderna i vapen äro, Och hvarje timma strömma fler kamrater Till upprorshären; snart den mäktig är.

(En tredje budbärare kommer).
3 BudS. Mylord, den store Buckinghams armée —iRich. Bort med er, ugglor ideligen dödssång?
(Slår honom).
Der har du tills du bringar bättre nyhet. 3 BudS. Jag skulle säga eders majestät,
Att Buckinghams armé är sprängd och skingrad
Utaf en plötslig vattenflod och skyfall,
Och att han sjeif har ensam gått sin väg,
Hvarthän vet ingen.
	iRich.	Ack, ursäkta mig!
Se der min börs till bot för hugg och slag.
Var ingen så försigtig att förkunna
Lön åt den man, som griper den förrädarn? 3 Budb. En sådan lön utfästad är, min konung.

(En fjerde budbärare kommer).
4 BudS. Sir Thomas Lovel och markisen Dorset
1 Yorkshire, säges det, sig hafva väpnat,
Men denna tröst jag bringar eders höghet
Att flottan från Bretagne af storm är skingrad;
1 Dorsetshire har Richmond skickat ut
En båt att fråga folket uppå stranden,
Om de med honom höllo eller ej.
De kommo, sade de, från Buckingham
Att bistå honom; han ej trodde dem,
Men lyfte ankar, styrde till Bretagne. Bich. Framåt till strid! vi äro uti vapen;
Om vi ej gå att utländsk ovän kufva,
Så tukta vi rebellerna här hemma.
	(CATESBY kommer).

Cat. Min konung, hertig Buckingham är gripen,
Det är den bästa nyheten; gref Richmond
Har med en mäktig här vid Milford landat.
Det låter sämre, måste dock berättas. iRich. Till Salisbury! På tid som här förspills

En slagtning kunnat vinnas och förloras;
En af er sörje för att Buckingham
Blir förd till Salisbury. J andre, följen! (De 9å>.

FEMTE SCENEN.

Ett rum i lord STAELRYS hus.

(STANLEY och sir CHRISTOPHER URSVICK uppträda). Stan?. Sir Christopher, gå helsa Richmond detta: —Att i den blodbestänkta galtens stiga
Min nnga Georg insatt är i fängsel;
Om jag gör uppror, springer gossens hnfvud;
Den fruktan håller nu min hjelp tillbaka.
Men säg, hvar är den tappre Richmond nu? Ursc. 1 Pembroke eller Harford-vest, i Wales. Stan?. Och hvilka män af rykte följa honom? Urev. Sir Walter Herbert, en berömd soldat,
Sir Gilbert Talbot och sir William Stanley,
Oxford, den tappre Pembroke, sir James Blunt
Och Rice ap Thomas med en tapper skara
Och många flere utaf namn och värde;
Och emot London rikta de sin marsch,
Om ej på vägen man angriper dem. Stan?. Gå till din herre, helsa ifrån mig;
Såg, att vår drottning hjertligt honom g.ifver
Elisabeth sin dotter till gemål.
Af dessa bref han ser mitt sinnelag.
Farväl!	(Geer URSVICK några papper; de gå).

FEMTE AKTEN. FORSTA SCENEN.

Salisbury. En öppen plats.

(Sheriffen och vakt, som föra BUCKINGHAM till afrätt.s
platsen).
Buck. Kan jag med konung Richard ej i~. tala?

Sher. Nej, bästa herre; derföre var tålig. Buck. Hastings och Edvards barn och Rivers, Grey,
I)u fromme Henrik och din fagra Edvard,
Vaughan och alle 1 som dräpta blifvit
Igenom hemliga och lömska ränker,
Om edra dystra, missförnöjda själar
Igenom molnen skåda ner på mig,
Så hämnen er och hånen mig i döden.
Ar	det ej alla själärs dag i dag? Sher. Mylord, så är det.
	Bäck.	Alla själais dag
Skall för min kropp då domedagen blifva.
På denna dag. uti kung Edvards tid,
Jag ondt mig ön~kode, om falsk jag spordes
Emot hans söner och hans hustrus fränder;
På denna dag jag önskade att falla
Förrådd af den som mest jag trodde på.
Ja denna, denna alla själars dag
Ar för min arma själ den sista stunden.
Och den alltseende, som jag har gäckat,
Har vändt n~in falska bön emot mitt hufvud,
Gjort allvar af en bön som bads på skämt;
Så tvingar han de onda menskors svärd
Att vända spets mot egna herrars hjertan;
Så Margarethas onda önskningar
Tungt drabba mig: “kom da ihåg,” hon sade,
“när han med sorg ditt hjerta söndersliter,
Att Margaretha var en profetissa.”
J herrar, fören mig till neslig död;
.Ondt kräfver ondt och synden syndens glöd. (BUCKINGHAM och de öfriga gå).

ANDRA SCENEN.
En slätt vid Tamworth.

Med flygande fanor och klingande spel uppträda RICHEOND,
OxTonD, sir JAMES BLUNT, sir WALTER HERBERT och
flera, uppmarscherande med troppar).
iRichm. J vapenbröder, mina kära vänner,
Förkrossade af tyranniets ok,
Så långt uti det innersta af landet
Vi	hafva utan hinder tågat fram;
Och här vi undfå från vår fader Stanley
~Bref utaf vänlig tröst och maning fulla.
Den blodigt grymma och roflystna galten,
Som plundrat edra sommarfält och vinberg,
Som sörplar eder varma blod som drank
Och gräfver sig ett tråg i edra bröst,
Det svinet ligger nu i medelpunkten
Af England, säges det, vid staden Leicester;
Dit är det blott en dagmarsch ifrån Tamworth.
1 Guds namn, framåt, mina tappra vänner
Att skörda evig fred en gång för alla
Med krigets blodiga och skarpa lm.
Oxf. Godt samvet är så godt som tusen svärd Emot den blodiga mandråparen.
flerS. Hans vänner görn visst till oss ett affall. Blunt. Hans vänner äro skrämda vänner blott;
1 högsta nöden öfverge de honom.
iRichm. Allt till vår fördel. Upp, i Herrans namn! Lätt hoppet lyfter på sin svale-vinge
Till gudars rang en kung, till kung den ringe. (De gå).

TREDJE SCENEN.
Slätten vid Bosworth.

<Konung RICHARD uppträder med troppar; hertigen af NOR-.
FOLK, grefven af SURREY med flera).

iRich. Här slå vi tält, just här på Bosworths slätt. —Mylord af Surrey, hvarlör dystra blickar?

Än Surr. Mitt hjerta tio gånger lättare mina blickar är.
	iRich.	Mylord af Norfolk, —
Norf. Här, allernådigaste konung.
	iRich.	Norfolk,
Här lär det vankas hugg. Ha! tror du det? Norf. Vi både ge och ta, min dyre kung. iRich. Slå upp mitt tält; här vill i natt jag hvila;
Men kvar i morgon? Lika mycket hvar. —Hur stark kan väl förrädarhopen vara?
Norf. En sex sju tusen man uppå sin höjd. iRich. Tre gånger starkare vår härsmakt är,
Och kungens namn det är en väldig borg,
Som de på andra sidan icke äga. —Slå upp mitt tält. — J ädle herrar, kommen,
Vi taga fältet uti ögonsigte; —Låt kalla krigserfarna männer hit; —Sträng ordning! ingen hvile på sitt öra;
Fullt opp vi få i morgon till att göra.	(De gå).

(På andra sidan af fältet uppträda RICHMOND, sir WILLIAM BRANDON, OXFORD och fiere. Soldater slå upp RICHMONDS tält).

iRichm. Den trötta solen har gått ned i guld
Och i de klara spåren af sin eldvagn
Utlofvat oss en herrlig dag i morgon. —Sir Brandon, ni skall föra mitt banér. —Sätt bläck och papper fram uti mitt tält; —Jag vill en plan uppgöra till bataljen,
Beordra hvarje höfding till sin plats
Och jemnt postera ut vår lilla styrka.
Mylord af Oxford, — ni, sir William Biandon, —Och ni, sir Walter, dröjen qvar hos mig;
Gref Pembroke stannar vid sitt regemente; —Ni, kapten Blunt, bjud honom en god natt
Och bed att klockan tu på morgonen
Herr grefven helsar på mig i mitt tält; —
V.	13

Annu en sak, min goda kapten Blunt:
Säg, vet ni hvar lord Stanley har qvarter? Blunt. Om jag ej tagit miste på hans fana, —Och jag är säker på att jag ej gjort det —Så har han lägrat sig en half mils väg
Söder om kungens väldiga armée.
iRichm. Om, kära Blunt, du kan det utan fara, Så finn en utväg att med honom tala
Och lemna detta angelägna bref.
Blunt. Jag skall uträtta det, så sant jag lefver; Och så — Gud gifve er en rolig natt!
iRichm. God natt, min bästa Blunt. God’ herrar, kommen För att om morgondagens arbet rådslå,
Ju i mitt tält, ty kall och rå är luften.
(‘De gå in i tältet).
(Konung RICHARD går till sitt tält med NORFOLK, RATCLIFF
och CATESBY).
iRich. Säg, hvad är klockan?
(Jat.
Hon nio är.
iRich. Jag spisar ej i qväll. —Gå, skaffa bläck och papper. Nå, har man gjort min stormhatt lättare, Och är min rustning uti tältet framlagd?
Cat. Ja, eders nåde; allting är i ordning.
iRich. Min bästa Norfolk, skynda på din post; Håll noga vakt, sätt ut pålitligt folk.
Norf. Jag går, mylord.
iRich. Stig upp med morgonlärkan, bästa Norfoik.
Norf. Det kan ni ]ita på, mylord. iRich. Ratcliff, —iRatcl. Mylord?
iRich. Sänd ut en vapenhärold till lord Stanley
Och såg att allt hans folk skall vara här
Förr’n sol går upp, ty annars skall hans son
1 evig natts stenblinda håla falla. —
Qvällsvardsdags, mylord ~

Fyll vin i bägarn; — gif mig hit ett timljus; —Låt sadla upp min stridshäst hvita Surrey.
Se till, att mina lansar äro sega
Och ej för tunga. Ratcliff, —iRatcl. Mylord?
iRich. Såg du den dystra lord Northumberland?
iRatcl. Han gick med Thomas, grefven utaf Surrey, Strax uti skymningen igenom hären
Från tropp till tropp uppmuntrande soldaten.
iRich. Då är jag nöjd. — En bägare med vin! —Jag har ej mer den spänstighet i själen, Det friska mod, som jag har haft förut. —Godt, sätt den der. — Ar bläck och papper redo?
iRatcl. Ja, eders nåd.
iRich. Håll vakten vaken; lemnen mig allena, Och kommen till mitt tält vid midnattstid Att väpna mig. — Nå, lemnen mig allena.

(RICHARD drager sig tillbaka i sitt tält. RATCLIFF och CATESBY gå).

(RICHMONDS tält öppnas; man ser honom och hans officerare m. m.)
(STANLEY kommer).

Stanl. Triumf och seger hvile på din hjelm! iRichm. Allt godt som denna mörka natt kan gifva
Tillfalle dig, min ädle fosterfader!
Säg, hur befinner sig min kära moder?
Stanl. Din mor välsignar dig igenom mig,
Hon bedjer städse för sin Richmonds lycka.
Men nog om det. — De tysta timmar skrida,
]1~jusstrimmor bryta mörkret der i öster.
Kort, — ty så bjuder tiden oss att vara, —Bered slagtordningen i morgon tidigt,
Och gif din lycka till afgörande
Åt blodigt slag och dödligt bistert krig.
Så godt jag kan, — jag kan ej hvad jag vill —Jag slugt skall söka att bedraga tiden

13*

Och hjelpa dig i vågsam bardalek;
Dock dristar jag ej gå för långt för dig,
Ty får man se mig, blir din yngre broder
Afrättad i sin egen faders åsyn.
Farväl; den farliga och korta tiden
Skär af högtideliga kärleksiöften
Och ljufva samtals rikeliga vexling,
Som annars fröjdar länge skilda vänner.
Gud gifve tid till dessa kärleksfester!
Annu en gång farväl; — var käck och lycklig! iRichm. J Lorder, följen honom till hans läger;
Jag sträfva vill med mina tankars oro
Att taga mig en bland, på det att ej
En blytung sömn mig tynger ned i morgon,
Då jag på segrens vingar stiga skall;
God natt ännu en gång, J gode herrar.
(STANLEY, lorderna m. fl. gå).
O	du, hvars kamp jag tror mig kämpa nu,
Se till min härsmakt med ett nådigt öga;
Gif mina män din vredes skarpa jern,
Att de må splittra med ett väldigt fall
På trotsig fiende den stolta hjelmen!
Gör oss till redskap åt din tuktan, Gud,
Att vi må prisa dig uti din seger!
Till dig min vakna själ jag anbefaller,
Förr än mitt ögas fönster lycka sig;
Beskydda mig i sömn och vaka städse!
(Han somnar).
(EDVARDS, konung HENRIK den sjettes sons, ande stiger upp emellan de båda tälten).

Edv. A. (Till RICHARD). Tungt sitter jag i morgon på din själ.
Mins hur da stack mig, i min ungdomsblomma, Vid Tewksbnry ihjel; bäfva och dö! —(Till RICHMOND).
Var glad, du Richmond, ty de kränkta själar

Af dräpta prinsar fakta vid din sida:
Dig tröstar Richmond, konung Henriks son.

(Konung HENRIK den sjettes ande stiger upp).
Henr. Ä. (Till RICHARD). Då jag var dödlig, stack du mig igenom,
Som Herrans smorda var, med månget dödsstygn;
P~i Towern tänk och mig; bäfva och dö!
Hör sjette Henriks ord: bäfva och dö! —Med dygd och heigd btif segerherre du!
Henrik, som spådde dig en kungakrona, Dig tröstar i din sömn; lef du och blomstra!
(CLARENCE’S ande stiger upp).
Clar. Ä. (Till RICHARD). Tungt sitter jag i morgon på din själ,
Jag, som blef tvådd till döds i äckligt vin,
Jag arme Clarence, mördad af ditt svek!
Tänk uppå mig i morgon uti striden
Och släpp ditt slöa svärd; bäfva och dö! —(Till RLCHMOND).
Du ättling utaf huset Lancaster, Yorks kränkta ättlingar för dig nu bedja; Dig skydde goda englar; lef och blomstra!
(RIVERs, GREYS och VAUGHANS andar stiga upp).

Riv. A. (Till RIcHARD). Tungt sitter jag i morgon på din själ,
Rivers, i Pomfret dr~ipt; bäfva och dö!
Greys it. (Till RICHARD). Tänk uppå Grey och låt din själ förtvifla!
Vaugh. A. (Till RICHARD). På Vaughan tänk och fäll din lans till marken
Med tunga samvetsqval! Bäfva och dö! —Alla 3. (Till T~IcHMoND). Vak upp! Vår oförrätt 1
Richards hjerta
Besegrai’ honom; — vakna upp och segra!
(HASTINGS ande stiger upp)
197

Hast. A. (Till RICHARD). Med blod och skuld upp-vakna i din blodskuld,
Och sluta i ett blodigt slag ditt lif!
Tänk uppå Hastings död; bäfva och dö! —(Till RICHISOND).

Vak upp, vak upp, du lugna rena själ!
Strid, vinn och jubla för vårt Englands väl!
(De två unga prinSarnas andar stiga upp).
Prins. A. (Till RICHARD). Dröm om de fränder, som du qväft i Towerri;
Som bly vi ligge i ditt hjerta, Richard,
Och sänka dig till fall, förderf och död!
Hör dina bröders söner, hur de ropa:
Bäfva och dö!	(Till RICHiNsOED).
Sof, Richmond, sött och vakna upp med ära!
Må goda englar seger dig beskäta!
Lef och blif fader till en kunglig ätt;
Dig önska Edvards arma söner lycka!
(Drottning ANNAS ande stiger upp).
Annas A. (Till RICHARD). Richard, ditt vit’, din stackars maka Anna,
Som aldrig sof en timma lugnt hos dig,
Nu fyller upp din sömn med skräck och oro;
Tänk uppå mig i morgon uti striden
Och släpp ditt slöa svärd; bäfva och dö! —(Till RICHIIOND).
Du, lugna själ, sof du en ljuflig sömn;
Må drömmen dig med fröjd och seger smycka;
Din oväns hustru beder fös’ din lycka.

(BUCKINGRAMS ande stiger upp).
Buck. A. (Till R1CHARD). Jag var den förste som till kronan halp dig,
Jag var den siste som din grymhet rönt;
0, tänk i striden uppå Buckingham
Och dö af fasa öfver dina synder!