Dröm, dröm om död och slagtande och blod, Och dö af mattliet i förtvifladt mod! —(Till RLCHMOND).

Jag dog i hopp att kunna hjelpa dig;
Nu får du hjertefröjd och tröst af mig.
Gud och hans englar nu lhr Richmond stride,
Och stolte Richard sig i stoftet vride.
<‘Andarna försvinna. RICHARD far förfärad upp ur sina drömmar,>.
Rich. Gif mig en annan häst, — förbind mitt sår, —.
Jesu, förbarma! — Tyst; det var en dröm. -—Dn fega samvete, så du mig ängslar! —Blått brinner ljuset. — Det är dödstyst midnatt.
Kalisvetten står ikring mitt kött som skälfver.
Hvad fruktar jag? Mig ~jelf~ Jag är ju ensam.
Richard ju älskar Richard,
Och det betyder ju att jag är jag.
Mördare här? Ah nej; — jo; jag är här.
Så fly! — Hvad? Från mig m~jelf? Ja visst; men hvarför?
För hämdens skull. På hvem? Månn’ på mig sjelf?
Jag älskar ju mig sjeif. Men Isvarför då?
För något godt som jag har gjort mig sjelf?
Ack nej, ack nej! Förr hatar jng mig sjeif
För allt det onda som jag sjeif bedrifvit.
Jag är en skurk. Ljug ej, det är jag icke.
Narr, smäda ej dig sjelf; — narr, smickra icke.
Mitt samvete har tusen skilda tungor,
Och hvarje tunga för en särskild talan,
Och hvasje talan dömmer mig till skurk.
Ja mened, mened uti högsta grad,
Mord, rysligt mord i gräsligaste grad,
All synd som nämnas kan och kan bedrifvas,
Till skranket tränger sig och ropas’ skyldig!
Förtviflan! Ingen varelse mig älskar;
Och dör jag, ej af någon själ jag ömkas; —Och hvarför skulle de, då ej jag sjeif
Den minsta ömkan hyser för mig sjeif? —

Mig tycktes alla deras själar kommo, Dem jag har dräpt, in i mitt tält och ropte Hvar enda en: “hämd öfver Richards hufvnd !‘~
(RATCLJFF uppträder,>.
Ratcl. Mylord, —Rich. ilvem är det?
Rotcl. Ratcliff, myl ord; en vaksam tupp i byn’ Två gånger redan helsat morgonen, Och alla edra vänner äro uppe
Och spänna på sig sina rustningar.
Rich. 0 Ratcliff, jag har drömt en rymlig dröm! —ilvad tror du? Aro alla vänner trogna?
Ratel. Helt visst, mylord.
	.Rich.	Ratcliff, jag fruktar, fruktar
Ratel. Nej, bästa prins, var icke rädd för skuggor.
Rich. Ha, vid aposteln Paulus! nattens skuggor
Med större fasa slagit Richards själ
An tiotusen verkliga soldater
1 stål anförde af den dumma Richmond.
An är det icke dag; kom, gå med mig,
Jag vill vid tälten ställa mig och lyssna
Om någon tänker på att svika mig.
(RICHARD och RATCLIFF gå).

(RICIIMOSD vaknar. OXFORD och flere komma). Lord. God morgon, Richmond.
Rio/mm. Vaksamma riddersmän, ursäkten mig Att ni så här mig tagit uppå sängen.
Lord. Mylord, hur har ni sofvit?
Rio/mm. Den bästa sömn, de ljufligaste drömmar,
Som någonsin i tröttadt hufvud kommit,
Mig hafva hugnat sedan sist jag såg er.
Mig tycktes deras själar, hvilkas kroppar
Af Richard dräptes, kommo i mitt tält
Och ropade: vak upp, vak upp till seger!
Tron mig, högst fröjdefullt mitt hjerta är
1 minnet af en sådan herrlig dröm.
IHur dags är det på morgonen, mylords?

Lord. På slaget fyra.
Richrn. Tid då att väpna sig och gifva order. —<‘1Jan träder fram till tropparna).
Mer än jag redan sagt, J käre landsmän,
Förbjuder tidens knapphet och bestyr
Att veckla ut, betänken likväl detta: —Gud och vår goda sak för oss nu fäkta,
Och fromma helgons, kränkta själars böner
Stå som ett skyhögt bålverk för vårt anlet;
Enlivar som fäktar mot oss, utom Richard,
Ser heldre oss än honom som de följa
Bli segrare. Och hvilkeu följa de?
1 sanning, mina herrar, en tyrann,
En blodig menskomördare, som vunnit
Med blod sin uppkomst och med blod sin tillväxt;
En som på krokväg sniugit till sitt mål
Och slagtat dem som hulpit honom dit,
En falsk juvel som tycktes dyrbar vara
Då den i Englands thron infattud blef,
En som Guds fiende har städse varit;
Om nu J fäkten mot Guds fiende
Så skyddar nog vår Herre sina stridsmän;
Om nu J svettens för att slå tyrannen,
J skolen sofva lugnt då han är slagen;
Om nu J fäkten emot landets våldsmän,
Så skall ock landets fetma er betala;
Om nu till edra hustrurs skydd J fäkten,
Så skola de välkomna segrarne;
Om edra barn J frälsen ifrån svärdet,
Så skola barnabarn er ålder fröjda.
Nu, i Guds namn och i den goda sakens,
Fram med standaren, dragen villigt svärden;
Min lösepenning för det djerfva dådet
Skall bli mitt kalla lik på kalla jorden;
Men lyckas jag, så skall af segrens vinst
Den ringaste af er sin andel njuta.

Rich.
Ratel.
Rich.
Ratcl.
Rich.
Trumpet och trumma, kungen stolt apell!
Gud och sanct Georg! Richmond, hell och säll! (De gå,>. <‘Konung RICHARD och RATCLIFF komma tillbaka med följe
och troppar,>.
Hvad sade nyss Nom’thumberland om Richmond?
Att han ej var i vapen fostrad upp.
Han sade sarmt; Imvad sade Surrey då?
Han log och sade: det är braf för oss.
Det har han ratt miti; så är det ock.
<‘En klocka slår).
Hvad slår hon? —— Skaffa muig en almanacka. ilvem har i dag sett solen?
	Ratel.	Icke jag.
Rich. Då vill hon icke skina; efter bokerm
En timma re’n hon borde östermi prydt;
Det blir en kolsvart dag för somliga. —Ratcliff, —Ratol. Mylord?
Rich.	1 dag vill solen ej sig visa,
Och dystra skyar rufvn på vår här.
Jag lider ej på marken daggens tårar.
1 dag ej skina! Dock hvad rör det mig,
Mer än det Richumond rör? Ty samma himmel,
Som hotar mig, ser dystert ned på honom.
(NORFOLK kommer).

Norf. Till strids, mylord! Stolt fienden hofverar. Rich. Allarm, allarns! Låt sadla upp min häst! —Säg till lord Stanley, att han rycker fram; —Jag vill mitt folk på slätten föra ut,
Så här skall min slagtordning ställas upp:
Förtruppen skall på längden dragas ut
Med lika antal rytteri och fotfolk;
Bågskyttarmma i midten skola ställas;
John, hertig Norfoik, Thomas, grefve Surrey,
Anföra dessa ryttare och fotfolk.
När så är ordnadt, vill jag rycka upp

Med hufvudstyrknn sjeif; ixmed starka vingar
Den skyddas skall af bästa rytteriet.
0dm så sand Georg hjeip! ilvad tror du, Norfolk? Norf. Förträfflig plan, min krigiska monark.
Jag fann det här uti mitt tält i morgons.
<Ger honom en papperslapp).
Rich. <‘Läser,>.	Jockum af Norfoik, var icke så båld, Ty Ricke, din Herre, är köpt och såld.
Det är ett pålmitt utaf lienderm. —Gån, mina herrar, en och hvar till sitt;
Låt inga sladderdrömmar skrämma oss.
Saumvete är en glosa för pmmltroner,
Påhittad först för att de starka tämja;
Vår starka arm vårt samvete nu vare
Och svärd vår lag. Gå på, hugg in i högen!
Och bär det icke af till himlars strand,
Så dragom rakt till fanders hand i Imand! —Hvad skall jag säga mer än jag har sagt?
Erinren er mot hvilka här J striden; —En hop förlupet pack, landstrykare,
Bretagnes afskum, dumma bondkrabater,
Utspydda af ett öfvermättadt land
Till galna äfventyr och visst förderf.
Lugn vas’ er sönmu, de stömde eder hylla;
J ägden herrligt land och sköna hustrur,
Det ena vilja de beröfva er,
De andra skända. ilvilken för dem an?
En paltig lurk, som lefvat i Bretagne
En långlig tid på nådem’ uti slägten;
En morsgris, som i alla sina dar
Ej gått så långt som öfver skon m sno.
Med stryk det pncket öfver hafvet kören
Och pisken bort det sturska franska byket,
Det der utsvultna usla tiggarföljet,
Som längesedan linde Imämigt sig ~jclfva,
De arma råttorna, af brist på mat,
Om de ej drömt om detta galna härtåg. —

Besegras vi, besegras vi af män
Och e.j utaf bastarder från Bretagne,
~em fordom våra fäder gifvit stryk
Och mången puif i deras eget land
Samt gifvit häfdens smälek dem i arf.
Säg, skola dessa nu vårt land besitta?
Hos våma hustrur ligga? Våra döttrar
Våldtaga? — Tyst, jag deras trumma hör. <‘Trummor höras på afstånd,>.
Till strids, till strids,
J Englands ädle, tappre odalmän!
J skyttar, dragen pilarna till örat;
Sporrihuggen hingsten, riden uti blod
Och splittren lansar högt i himlens sky! —<‘En budbärare kommer,>.
Ilvad säger Stanley? vill han rycka fram?
Budb. Mylord, han nekar till att komma.
Rich. Af med den un~n Stanleys hmmfvud genast!
Norf. Mylord, re’n fienden passerat kärret; Låt efter slaget Georg Stanley dö.
Rich. Väl tusen hjertan svälla i min barm;
Fram med standarerna! Gå på, gå på!
Vår gamla lösen uti strid, sanct Georg,
Oss göre som eld-drakar mordiska!
Framåt! På våra hjeimnar sitter segern.	<‘De gå,>.

FJERDE SCENEN.

En annan trakt af slagfältet.

<‘Krigstumult. Anfall. NORFOLR komamer med troppar; ef
ter honom CATESBY).

fiat. Hjelp, hjelp, lord Norfoik! rädda, rädda kungen!
Han öfvermenskliga bedrifter gör
Och trotsar hvem som helst på lif och död;
Hans häst har stupat, nu till fots han fäktar

Och söker Richmond midt i dödens gap. Hjelp, hjeip, mylord; allt är förloradt annars!

<‘Tumult; RICHARD uppträder). Rich. En häst, en häst! Mitt rike för en häst! fiat. Fly, herre, jag vill skaffa er en häst. Rich. Slaf, jag har satt mitt lif på denna tärning,
Och jag vill se hur kastet faller ut.
Sex Richmonds, tror jag, äro här på fältet;
Fem i hans ställe har jag slagit ned. —En häst, en häst! mitt rike för en häst! <‘De gå,>.
<‘Tumult. Konung RICHARD ach RICUMOND komma in och gå ut fäkt ande. Reträtt. Fanfarer. Derefter uppträder RICHEOND och STANLEY med kronan. Atskilliga andra lorder och troppar,>.
Richm. Pris vare Gud och edra vapen, vänner:
Blodhunden fallen är, och segren vår.
Stanl. God kamp du kämpat Imar, du tappra Richrnond!
Se, denna stulna kungaprydnad” tog jag
Ifrån den blodbestänkta skurkens tinning
Och skall din panna pryda nu med den.
O bär den njut den, höj den upp till ära! Richm. Du store himlens Gud, säg dertill amen!
Men, säg mig, lefver Georg Stanley än? Btanl. Han lefver, räddad, uti staden Leicester,
Dit nu vi tåga, om ni så behagar.
Richm. ilvad märkeliga männer lmafva stupat På ena och på andra sidan?
	Staul.	John,
Hertig af Norfoik, Walter lord Ferrers,

Sir Robert Brakenbury och sir William Brandon. Richm. Begraf dem som det egnar deras börd.
Låt ropa ut pardon för dem som flytt
Och vilja lydigt till oss återvända.
Och så —- vi svurit det vid sakramentet —
Vi binda röda rosen vid den hvita.
Se mildt till detta sköna band, o himmel

Som länge bistert sett på deras ofrid!

ilvem är den nidning som ej säger: amen?
Vansinnigt England länge slog sig sjeif,
Blindt göt den ena brodern broderblod;
Vildt fadren mördade sin egen son,
Och sonen, tvungen, slagtade sin far.
Så York och Lancaster i delo legat
Och delat död i delo med sig sjelfva. —
O må nu Richmond och Elisabeth,
De båda hRsens rätta arfvingar,
Till GRds behag förena dem och sig!
Må deras ätt, om det är Gud behagligt,
Framtiden rikta med en ljuflig frid
Och lyckligt öfvertlöd och glada dagar!
Du gode Gud, förslösa tvedrägts svärd,
Som vill de onda dagar föra åter
Och komma England till att gråta blod!
Låt den ej lefva landets frukt att smaka,
Som i dess sköt för kif och spllt tillbaka!
‘Tvedrägtens sår är läkt; i fridens skrud
TJppblomstre England! Amen säg, o Gud!	<‘Alla gå).

KONUNG HENRIK DEN ÅTTONDE.
PERSONER:
Konung HENRIK den åttonde.
Kardinal WOLSEY.
Kardinal CAMPEJIJS.
CAPUCIUS, såndelud från kejsar CARL den femte.
CEANMEIt, erkebiskop af canterbury.
Hertigen af NORFOLK.
Hertigen af BUCKINGHAM.
Hertigen af SUFFOLK.
Grefven af SURREY.
LORD KAMMARHEREEN. LORD KANSLEREN.
GARDI NER, biskop af Winchester.
BISKOPEN AF LINCOLN.
Lord.ABERGAVENNY. Lord SANDS.
Sir HENRIK GIJILFORD. Sir THOMAS LOvELL.
Sir ANTON DENNY. Sir NIKLAS
VAUX.
Wolosys skrifvare.
CROMWELL, Wolosys betjent.
GRIFFITH, drottning Catbarinas marskalk.
Tre adelsmän.
Doktor BUTTS, konungens lifmedikno.
GARTEll, strumpebands-ordens hårold.
Hertigens af Buckingham hofmästars.
BRANDON och en rättobetjent.
.Statsrådets dPrrvaktare.
En portraktare och hans dräng.
CATHARINA, drottning af England.
ANNA SIULLEN.
En gammal hofdam.
PATIENZA, drottning Catharinas kammarfrn.
Atskilliga herrar och damer, stumma personer, fruntimmer i drottningens svit; andar. Skrifvare, officerare, vakt m. m.
SCENEN är dels i London, dels i Westminster; en gång i Kimbolton.

PROLOG.

Jag kommer ej att väcka edert löje;
Vid allvarsamma ting er tanke dröje,
Ty höga scener utaf qval och ståt
1 edra ögon skola väcka gråt.
De som af ömma känslor äro sälla
Här skola ömkans tår på kinden fälla,
Ty ämnet kräfver sådant. De som ge
Sitt mynt i hopp att sanningen få se

Ej skola här bedragas. De som ärna
Blott ståten se och prakten kunna gerna
Sig sätta ned i ro i denna hägnad,
De skola för sin skärf få riklig ögonfägnad
På tvenne korta timmar. Endast de,
Som komma hit att fräcka scener se
Och se på narren i sin granna tröjn
Och sig åt vapenbrak och skrål förnöja,
Bedragna bli; ty, ädle vänner, veten,
När sanning visas skall för allmänheten,
Ej vapenskoj och narrspel passa rätt,
Men vore tokigt och vi kunde lätt
hos eder mista all reputationen
Samt hvarje vän af smak och goda tonen.
Men J, som uti staden främst af alla
ilögtärade åskådare vi kalla,
0! valen sorgsna sola vi önska; tron,
Att uti detta drama hvar person
Sanuskyldig är; sen hur till ärans h~jd
Han stiger upp till tusen vänners fri~jd
1 storm och trängsel och, i ögonblicket,
Hur han eländig lemnas uti sticket.
Den som kan sådant se med gladt behag,
Han kan ock gråta på sin bröllopsdag.

FORSTA AKTEN. FORSTA SCENEN.
London. Ett förmak i palatset.

<Hertigen af NORFOLK kommer från den ena d ren; frått den andra herts~qen af BUCKINGHAM och lord ABERGAVENNY).

Buck. Hell och god morgon! Huru har ni mått, Se’n sist vi r~kades i Frankrike?
Norf. Ers nåd, jag tackar er; jag har haft helsan Och minnes städse med en frisk beundran Hvad der jag såg.

	Buck.	En olycksalig feber
Höll mig som fånge i min kammare, Då dessa menskors ljus och ärans solar Möttes vid Arde.
	Norf.	Emellan Guynes och Arde;
Jag såg dem helsa på hvarann från hästen
Och såg dem stiga af och famna om
Ilvarann som om de skulle växa samman.
Om så de gjort, ej kullde fyra kungar
Uppväga sådall enhet.
	Buck.	Hela tiden
Min kammare mig fången höll.
	Norf.	Då miste
Ni jordisk äras syn; man kunde säga,
Att ståten, ogift förr, nu blef förmäld
Till högre rang. Hvarenda morgondag
Sin gårdag öfvervann, till dess den sista
Blef höjden af allt underbart. Fransosen
Den ena dagen flammade af guld
Liksom en gudabild och skymde oss.
Den andra dagen England blef ett Peru,
Och en guldgrufva hvarje Eugelsmnan;
Som en cherub förgyld var hvarje småsven,
Och damerna, ej vanda vid besvär,
Illunder praktens börda pustade,
Och mödan sjelf blef smink. Hvad som i dag
Skreks ut som oförlikneligt, det hette
Den nästa qvällen fusk och tiggarståt.
Två kungar, båda lika skimrande,
Stack hvar sin gång den ena ut den andra,
Och den som sist man såg blef prisad mest,
Och såg man båda, syntes blott den ena,
Men intet fel blef spordt på någondera.
När dessa solar, ty så nämndes de,
Till strid uppmanade med härolds-rop
De djerfva andar, gingo bragderna
Långt öfver tankens gräns; hvad fabeln diktat jV. 14

Blef troligt nu, och ingen tviflade På sjelfva Bevis’ saga.
	Buck.	Ofverdrifvet!
Norf. Så sant som tro och ära jag värderar
Den bästa skildring utaf denna fest
Förlora måste uti liflighet;
Bäst talte festen sjeif. Allt kungligt var,
Och intet hindrade det helas gång;
God ordning gaf sin glans, och allt bestyrdes
Oklanderligt och väl.
	Bucic.	Hvem ledde festen,
ilvem satte lemmarna och kroppen samman På denna stora ståt, kan ni det säga?
Norf. En som man knappast kunde tro om slikt.
Buck. Hvem då, mylord?
	Norf.	Alltsammans ordnadt var
Med mycken konst af hans högvördighet, Den kloka kardinalen utaf York.
Buck. Fan far i honom! Ingen mans pastej
Är fri ifrån hans ärelystna finger.
Har han Ined sådan ståt och Ilärd att göra?
Skall sådan köttklump med sia digra buk
Uppfånga solens alla varma strålar
Och hålla dem från jorden?
	Norf.	Tro Inig, herre,
Den mannen har förmåga som förslår;
Han iuga anor har som väg bereda
För efterkommande och inga allspråk
På hög förtjenst mot kronan, ingen frändskap
Med stora gynnare, dock, spindeln lik,
Han spinner ur sig sjeif och låter märka
Att egen kraft och dyrd bragt honom upp;
Och den Guds gåfvan har förvärfvat honom
En plats näst kungen.
	Aberg.	Jag kan icke säga
Hvad Gud har gifvit honom; skarpa ögon Må granska det; men jag kan se hans högfärd

Framtitta ölvelallt; hvar fick han den?
Fick han den ej af fan, är fan en smulgråt:
Så vida fan ej redan skänkt sig paak
Och York nytt helvet börjar i sig sjeif. Buck. Hvi åtog han sig på den franska färden
Att utan kungens vetskap välja ut
Hans följeslagare? Han utskref listan
På adeln; för det mesta sådant folk
Som dryga kostnader och liten ära
Tihlfahla kunde; blott ett bref af honom,
Det Isedervärda rådet oåtspordt,
Gaf order till att resa af.
	Aberg.	Minst tre
Af mina fränder vet jag, som på resan
Så tärt på sina arf, att aldrig mer
De repa sig.
Buck. Ja, många brutit ryggen,
1 det de lassat sina stamgods på sig
För att betala resan. Hvad blir följden
Af denna flärd och ståt, om ej elände? Norf. Med sorg jag tänker på att denna fred
Emellan oss och Frankrike ej är
Värd hvad den kostar.
	Buck.	Vid den starka stormen,
Som följde tätt på festen, fingo alla
Ingifvelse och spådde utan rådslag
Enstämmigt så: Att denna storm, som slog
Frids-festens prydnad ned, bebådade
Ett nära fredsbrott.
	Norf.	Hvilket ock har skett;
Ty Frankrike har redan lagt beslag
På våra köpmäns varor i Bourdeaux.
Aberg. Blef sändebudet derför återkalladt?
Norf. Ja visst!
Aberg.	Snygg fred och dyrköpt med besked.
Buck. Och detta allt har hans högvördighet Herr kardinalen gjort.
	14*	211

	Norf.	Förlåt, mylord,
Af alla kändt är grollet mellan el’
Och kardinalen. Tag ett råd af den,
Hvars hjerta endast säkerhet och ära
Tillönskar er; lär er att stafva hop
Herr kardinalens ilska med hans makt.
Betänk, att, hvad som helst hans hat vill göra, —Han saknar icke maktens tjensteandar.
Ni känner hans natur; hämdlysten är han;
Hans svärd är skarpt och långt; när ej dess längd
Vill räcka till, då slungar han det fram:
Lägg det på hjertat till er egen fromma. —Der kommer klippan, som jag varnar för.

<‘Kardinal WOLSEY uppträder. Storsigillbevararens insignier bäras framför honom. Vakt och två skrifvare med papper föl~ja honom. 1 förbigående kastar kardinalen en föraktfull blick ~d BUCKINGHAM, och BucKINGHAM en likadan på honom).

Wols. Lord Buckiaghams hofmästare? — Nå väl! Hvar är ransakningen?
	1 Skrifv.	Här, eders nåd.
Wols. Är han tillstädes sjeif?
	1 Skrifv.	Ja, eders nåd.
TVols. Godt; vi få veta mer, och Buckingham Skall sänka denna stolta blick.
(WOLSEY går med sin svit).
Buck. Den slagtarhunden har en giftig käft,
Och jag ej makt att sätta grimma på;
Bäst att ej väcka ‘honom. Tiggarboken
Uppväger adligt blod.
	Norf.	Ni er förhetsar.
Bed Gud om lugn, det enda läkemedlet
Emot er sjukdom.
Buck.	1 hans blick jag läste
Ondt sinne emot mig; med djupt förakt Han såg uppå mig ned. Han Ilåller på

Att borra mig i sank; han gått till kungen, Jag följer för att trotsa honom.
	Norf	Bida,
Låt ert förnuft med vreden pläga råd
Om hvad ni tar er för. 1 branta backar
Man sakta g~r i början; vreden liknar
En ifrig häst, som, om han släpps i väg,
Af egen eld blir matt; så klokt som ni
Kan ingen råda mig: var mot er sjeif
ilvad ni mot vännen är.
	Buck.	Jag g~r till kungen;
Der skall med ärans röst jag qvasa modet
På Jpswichs-lymmeln eller ropa högt
Att ingen rang mer fns.
	Norf.	Nej, sansa er.
Gör ugnen ej så glödhet åt er ovän,
Att sjeif ni bränner er; är man för häftig,
Så springer man tör 1~ngt förbi sitt mål
Och tappar vadet. Vet ni ej, att elden,
Som kommer vätskan till att koka öfver,
Förtär den bäst den tyckes öka den?
Låt säga er; ej någon engelsk själ
Kan bättre styra er än sjeif ni kan,
Om med förnuftets vätska ni vill släcka,
Ja, dämpa blott er vredes eld.
	Bucic.	Min herre,
Jag tackar er; jag följa vill ert råd. —Men den dumdryga skurken — ej af galla
Jag säger så, men blott af ädel harm —Ar, som jag vet af goda skäl och grunder,
Så klara som när uti sommarbacken
Den minsta kiselsten man ser på bottnen,
En mutkoif och en niding.
	Norf.	Säg ej så.
Buck. Jag säger det till kungen; mitt bevis Står fast som klippan. Märk: den helga räfven, Nej ulfven eller kanske bådadera,

Ty han är lika snål som han är falsk
Och lika arg som han är stark i arghet —Hans lynne och hans embete förpesta
Hvarann inbördes — har, blott för att visa
Sin ståt så väl i Frankrike som här,
Förmått vår kung till detta dyra möte
Och fredskongress, som slukat digra skatter
Och som till slut sprack sönder som ett glas
Vid sköljningen.
Norf.	Så gjorde det, i sanning.
Buck. Hör vidare! Den sluga kardinalen
Inledde alla fredsartiklarna,
Som honom tycktes bäst; de togos an
Så snart han sagt: “må gjordt!” till samma båtnad
Som kryckor åt ett lik. Men hofprelaten
Har gjort det; det är bra; vår gode Wolsey,
Den ofelbare, gjorde det. Nu följer —Och det är blott en valp utaf den hyndan
Förräderi — att kejsar Carl kom hit
På en visit till drottningen sin tant; —Så hette det, men uti sjelfva verket
Han ville hviska blott ett ord till presten. —Han fruktade, att detta vänskapsmöte
Emellan Frankrike och England skulle
För honom menligt vara, ty förbundet
Såg ut att hota honom; hemligen
Han gjorde upp med presten, och jag tror,
Nej jag är viss derpå, att kejsaren
Betalte honom först och vann sin önskan
Förr än han sagt den; — nog, när väg var banad
Och guldbelagd, begärde kejsarn så:
Att Wolsey skulle ändra kungens lopp
Och bryta slutad fred. Låt kungen veta, —Jag strax skall säga honom det — att Wolsey
Så köpt och sålt hans ära på en slump
Och till sin egen fördel.
	Norf.	Det är sorgligt

Att höra sådant; och jag ville önska, Att allt ett misstag vore.
	Buck.	Ej en bokstaf.
Jag framställt honoln sådan som han är Och skall befinnas vara.

<BEANDON kommer med en väpnad Tättsbetjent och två eller
tre man af lifvakten,l.

Brand. Sergeant, fullgör er skyldighet.
Rättsb. Lord hertig utaf Buckingham och grefve
Af Hereford, Stafford och Northampton, jag
Inmanar dig för högmå[sbrott i häkte
Uti hans majestäts, vår konungs, namn. Buck. Ser ni, mylord, på mig har nätet fallit;
Jag	skall för list och svek ett offer blifva. Brand. Det smärtar mig att ögonvittne vara
Till eder fängsling: det är kungens vilja, Att ni till Towern skall.
	Buck.	Ej båtar stort
Att tala här om oskuld; dödens skugga ~Ilör hvitt till svart; din vilja, Herre, ske 1 detta som i allt! — Jag lyder. — Ack, Lef väl, mylord af Abergavenny!
Brand. Nej, han skall följa med: — hans majestät (Till ABERGAVENNY).
Befallt, att ni till Towern skall och der få vidare besked.
	Aberg.	Som hertigen
Jag säger “ske Guds vilja;” kungens bud Atlydas bör.
Brand. Här har jag kungens fullmakt
Lord Montacute att häkta; likaledes
Hans nådes biktfar Johan de la Court
Samt Gilbert Peck, hans kansler. —
	Buck.	Se, der ha vi
Ju hela ligan; ingen mer, jag hoppas.
Brand. Jo, en Karthäuser-munk.

	Buck.	Ack, Niklas Hopkins
Brand. Ja.
Buck. Hofmästaren är falsk; den stolta presten
Har visat honom guld. Mitt lif är uppmätt;
Jag är af stackars Buckingham en skugga,
Som plånas ut af dunkla moln sota gry
Och skymma bort min sol. — Farväl, mylord. (De gå).

ANDRA SCENEN.
Statsrådets sessiOnsrum.

(Trump et er. Konung HENRIK, kardinal WOLSEY, rådsherrarna, sir THOMAS LOVELL, officerare och svit uppträda. Konungen stöder sig mot kardinalens skuldr&.

K.	Ilenr. Mitt hela lif och hjerteblod er tackar
För kärlig omsorg; framför mynningen
Utaf skarpladdadt svek ja.g stod; haf tack,
Ni som oss räddat. — Låt nu kalla fram
Hofmästaren hos Buckingham; jag vill
Sjelf höra hans bekännelse justeras,
Och punkt för punkt sin herres högmålsbrott
Han skall ånyo lägga fram i dagen.

(Konungen sätter sig på thronen. Pärerna af rådet taga sina platser. Kardinalen sätter sig vid konungens fötter på högra sidan. Man hör bakom scenen ropas:
plats för drottningen! Drottningen uppträder förd af hertigarna af NORFOLK och SuFFOLK; hon knäfaller. Konungen stiger upp från sin thron, lyfter upp henne, kysver henne och vill sätta henne bredvid sig).

Dr. Cath. An stiger jag ej upp; jag har en bön.
K.	Ilenr. Stig upp och sitt hos oss; nämn ej för oss
Er halfva bön, vår. halfva makt är er;
Den andra llälften får ni utan bön:
Säg ut, den är beviljad.
	Dr. Cath.	Tack, min kung.

Kär hålle ni er sjeif, så kär att ej
Ni är likgiltig mot er egen ära
Ej heller mot er höga värdighet;
Det är min bön.
K.	Henr. Min drottning, vidare.
Dr. 6~ath. Rättsinnadt folk till icke ringa antal
Beklagat sig, att edra undersåter
Hårdt tryckta äro; påbud gå i svang,
Som lossa undersåtlig trohets band
1 folkets hjertan; och eburuväl,
Lord kardinal, den största bitterheten
Utgjutes emot er som upphofsmannen
Till dessa skattebördor, får dock kungen,
Hvars ära himlen skydde, lida tadel
Och sådant hårdt förtal som bryter sönder
All undersåtlig pligt och nästan gränsaI~
Till högljudt uppror.
	Norf.	Icke gränsar blott,
Det är så verkeligen; dessa skatter
Ha gjort, att klädesfabrikanterna,
Som mer ej kunna löna allt sitt folk,
Sagt upp så spinnare som väfvare
Och kardare. Af nöd och hunger drifan,
1 brist utaf förtjenst förtvifla~1e,
De trotsa allt ocil äro i fullt uppror,
Och faran står i deras leder.
	1<.	Henr.	Skatter!
På Ilvad? Och hvilka skatter? — Kardinal, Ni som så väl som jag för sådant skylles, Vet ni af dessa skatter?
	Wols.	Endels blott
Jag är bekant med det som rör det hela
Af statens väl; jag är en man i ledet
Der många flere vandra.
	Dr. Cath.	Nej, mylord,
Ni vet ej mer än andra; men ni verkar Hvad allom kunnigt är och ej är kärt

För dem som icke vilja deraf veta,
Men tvingas dock dertill; de skattebördor
Som kungen vill ha reda på, de äro
En pest att höra blott; att bära dem
Ger knäck åt ryggen; ni, så. säges det,
Ar skuld till dem; är det ej sant, så lider
Ni hårdt förtal.
K. Henr. Ha, ständigt skattebördor! Af kvad natur är denna skattebörda?
Af hvad natur? säg ut!
Dr. Cath.	Jag är för djerf
Som tröttar edert tålamod, men löftet
Om tillgift styrker mig. Vet, folket klagar
Att af all inkomst sjettedelen utskrifs
För att utgöras genast utan anstånd
Till förevändning tages franska kriget.
Så retas fräcka tungor; munnar utspy
Sin trohetsed, och uti kalla hjertan
Förfryser. hyllningen; förbannelser
Gå uti böners ställe. Lydnaden,
Haudterad lä tt förut, har blifvit slaf
At hvarje retadt hugskott. Höge konung,
Tag detta genast i betraktande;
Ej vigtigare ärende det fns.
K.	Ilenr. Så sant jag lefver! det är mot min vilja. Wols. 1 denna sak jag blott en enda röst
Har haft i rådet; icke den en gång
Jag gifvit utan visa männers bifall.
Om de förtala mig som hvarken känna
Mitt inre eller yttre, men likväl
Min lefnads krönika nedskrifva vilja,
Så svarar jag att slikt är höghets öde,
Dygd måste vandra öfver skarpa törnen;
Der något göras skall, får man ej svika
Af fruktan för en strid mot ilsket tadel,
Som alltid, hajen likt, det skepp förföljer
Som lyser öfver vågen. Fåfäng jagt!

Man jagar dock. När vi ha gjort som bäst,
Då säger sjukt förtal att vi ej gjort det,
Och hjelper intet det, så klandrar man;
Men hvad vi gjort som sämst, det tager skruf
1 slöa sinnen, skrikes ut som bäst
Af allt vi gjort. Skall så man stanna still
Af fruktan för att hånas om man går,
Så kunna här vi gerna växa fast
Och sitta still som bilder.
	K.	Henr.	Visa dåd,
Klokt gjorda, äro fria från all fruktan.
Men öfverdåd har fruktansvärda följder.
Hvad stöd har ni för detta påbud? Intet.
Man får ej rycka folket undan lagen
Och binda dem vid nycken. Sjettedelen?
En gräslig skatt! Det är att rifva barken
Från hvarje träd, så timret följer med;
Om ock vi lemna det på rot så sargadt,
Så dricker luften mergen. Till hvart grefskap
Som blifvit kräfdt skall bref gå ut och bjuda
Förlåtelse åt en och byar som nekat
Att gälda skatten. Laga, att det sker.
Det blir er omsorg.
Wols. (Till sin skrifvare). Jag med er vill tala.
Låt skrifva ut till hvarje grefskap bref
Om kungens nåd och tillgift. Menigheten
Ar svårt på mig förbittrad; sprid det rykte
Att genom min bemedling eftergift
Och nåd är kommen. Oförtöfvadt vill jag
Er säga hvad som vidare skall göras. (Skrifvaren går).

(Hofmästaren kommer,).

Dr. Cath. Det smärtar mig, att hertig Buckingham 1 onåd fallit.
K. Henr. Ja, det smärtar många. Lärd är han och en utmärkt talare,
Naturens gunstling och lippfostrad så,

Att han de lärdaste kan lärdom gifva
Samt aldrig tarfvar hjelp af annan man.
Dock, se:
När slika ädla gåfvor illa nyttjas
Och sinnet en gång hunnit bli förderfvadt,
Förvandlas de till laster sjufallt värre
An förr de voro goda. Denua man,
Som räknades ibland naturens under,
Och som vi hörde på med sådan tjusning
Att timmar flydde som minuter, han
Har klädt i nedrig skepnad de behag,
Som voro hans en gång, och blifvit svart
Som helvetet. Sitt ner, ni skall få höra
Af denna hans förtrogne saker som.
Bedröfva äran. — Repa upp igen
Hans nedrigheter, dem vi icke kunna
För litet röna, ej för mycket höra.
Wols. Kom fram och säg oss fritt och oförtäckt, Som trogen undersåte hvad ni vet
Om hertig Buckingham.
	K.	Irlienr.	Säg dristigt ut.
Hofm. Först var han van att dagligen förpesta
Sitt tal och säga att, om konungen
Dog utan lifsarfvingar, skulle han
Nog taga spiran; dessa samma ord
Han hördes ofta yttra till sin måg,
Lord Aberga’ny, som med ed han tilisvor
Hämd emot kardinalen.
	Wols.	Märk, em~s höghet,
Af denna punkt hur farlig mannen är.
Illvillig i sig sjelf hans onda vilja
Ej endast till er heliga person,
Men ock till edr« vänner sträcker sig.
Dr. Cath. Döm christeligt, min lärda kardinal.
K.	Uenr. Säg, hvarpå byggde han sin rätt till kronan, 1 fall vi ginge undan? Har du hört
Hans tankar der vid lag?

	Hof tn.	Han lockad blef
Med usla spådomar af Niklas Hopkins.
K.	Henr. Hvem är den Hopkins?
	Hofm.	En Karthäusermunk,
Hans biktfar, som beständigt närde honom Med ord om kunglighet.
K Jffenr.	Hur vet du det?
Hofm. Kort förr’n ers böghet for till Frankrike,
Då hertigen i Rosen var, belägen
Uti församlingen sanct Lawrence Poultney,
Han sporde mig hur talet gick i London
Om franska resan, och jag svarade
Att svek man fruktade utaf de franske
Emot vår kung. “Det,” gentog hertigen,
“Ar ej otroligt, och det kunde hända
Att vissa spådomar nog sloge in,
Franisagda af en helig munk som ofta,”
Så fortfor han, “till mig har skickat bud
Och bedt att få meddela min kaplan,
John de la Court, uppå en utsatt timma,
En underrättelse af högsta vigt.
Och når han under biktens helga band
Och tysthetsed förbundit min kaplan
Att ej till någon menniska på jorden,
Men blott till mig förtro den hemligheten,
Då sade han högtidligt och betänksamt:
Säg hertigen, att hvarken kungen eller
Hans ätt skall blomstrn; vinner hertigen
Sig folkets gunst, skall Buckingham bli kung
1 England.” —Dr. Cath. Mins jag rätt, så har ni varit
Hofmästare hos hertigen, men miste
Er tjenst på klagomål utaf hans folk.
Gif akt, att ni af ilska ej beskyller
En ädel man och så er sjeif förderfvar;
Gif akt, det ber jag er af hjertans grund. K. Henr. Låt honom vara; fortfar!

	Hofm.	Vid min själ!
Jag talar endast rena sanningen.
Jag sade hertigen, att denna munk
Af satans konster kunde bländad vara,
Och att det vore farligt till att grubbla
På slika ting för mycket, ty de kunde
Till ondo fresta, om man trodde på dem;
“Pah !“ svarade han mig, “det skadar icke”
Och lade till: “om kungen hade dött
Då sist han sjuklig var, så skulle Lovell
Och kardinalen mistat hufvudet.
K.	Henr. All ha! så grym? — Den karlen han är farlig; —Säg, vet du mera?
	Hofm.	Ja, min kung.
	K.	Ilenr.	Säg ut.
Tlofm. När sist i Greenwich eders majestät Blef för sir William Blomers skuld förtörnad
På hertigen, —
K.	Ilenr. Det mins jag; Buckingham Tog Blomer, min vasall, för egen räkning Uti sin tjenst; men vidare; hvad mer?
Hofm. Då sade han: “om man mig hade fängslat
1 Towern, hade jag haft lust att spela
Den rollen som min fader t~inkte öfva
Uppå tyrannen Richard när han sökte
Hos honom audiens i Salisbury;
Om han den fått, han hade stött sin knif,
Bäst konungen han helsade, i honom. K Bienr. Ha, hvilken jetteniding
	Wols.		Nå, min fru,
Kan kungen andas fritt så länge denne
Ej är i fängelse?
	Dr. Cath.	Gud styre allt!
K B’enr. An har du mer på hjertat; fram med det.
Hofrn. Och när han sade: “knifven uti honom”, Så sträckte han sig, lade ena handen
På dolken och den andra på sitt hjerta

Och svor med lyftad blick en ryslig ed
Att, om man kränkte honom, skulle han
Så vida öfvergå sin far som handling
Går öfver obeslutsamhet.
Är ~ Unr.	Hans knif satt i skidan nu, han häktad är;
stånde han för rätta; om af lagen Han nåd kan vinna, må han njuta den; Här vänte han sig ej; vid natt och dag, Han högförrädare är inför lag. <‘De gå).

TREDJE SCENEN.

Ett rum i palatset.

<‘Lord kammarherren och lord SANDS uppträda,).

Kamm. Hur är det möjligt, att en fransk förtrollning Kan göra män till slika gyckelnarrar.
Sands. Om nya moder äro än så galna, Ja rent omanliga, de följas dock.
Karnm. Uvad våra goda Engelsmän ha vunnit
På denna färd, så vidt som jag förstår,
Ar på sin höjd två eller tre grimaser
Och dessa så gemena, att man kunde
Aflägga ed uppå att deras näsor
1 rådslag sutit med Clotharius
Och med Pipin; så göra de sig till. Sands. De hafva alla nya ben, men lama;
Och den som icke förr har sett dem gå Tror, att de hafva spatten.
	Kamm.	Ja, mylord!
Och kläder skurna efter hednisk snitt,
Som om de slitit ut sin christendom.

<‘Sir THOMAS LOVELL kommer).

Hvad nytt, sir Thomas Lovell?
	Lov.	Ingenting,

Om icke den förordningen som nyss Anslagen är på slottets port.
	Kamm.	Om hvad?
Lov. Reform för våta fina resenärer
Och deras prat och gräl och skräddare.
Kamm. Rätt bra! nu få de der n~os~jöerna Väl maka åt sig för en engelsk hofman,
Om också han ej Louvren sett.
	Lov.	De skola —
Så lyder lagen — öfvergifva resten
Af bjefs och narrspel ifrån Frankrike
Med alla hedervärda dumheter
Af samma slag: dueller och raketer
Och all en utländsk visdoms sturska miner
Mot folk som äro bättre folk än de;
Afsäga sig bolispelets trosartiklar,
Långsträckta strumpor, korta permissioner
Och alla resenärs-modellerna
Samt blifva folk igen som andra, eller
Uppsöka sina gamla lekkamrater
Och slita ut cu>n. privilegio
Tras-garderoben som kompletta narrar.
Sands. Hög tid att sätta dem på kur; det onda Grep vidt ikring sig.
	Kamni.	Ack, hvad våra damer
Nu skola sakna denna rara flärden!
Lov. Det blir en jemmer af; de gökarna Lärt sig perfekt att göra qvinfolk tama.
Fransyska visor och fiol; gudomligt!
Sands. Fiole fan dem! Godt, man blir dem qvitt.
De stodo ej att bättra. Se, nu kan
En hederlig landtjunkare som jag,
Ur brädet länge slagen, stämma upp
Sin vis-stump i det hopp att blifva hörd
Och musicera dugtigt.
	Kamm.	Rätt, lord Sands,
Föl-tanden har ni än ej fällt.

	Sands.	Så länge
En	stump ännu är qvar, jag den ej fäller.
Kamn?. ilvart ämnade ni er, sir Thomas Lovell?
Lov. Till kardinalen; ni, mylord, är också Hans gäst i qväll.
Kawm.	Ack ja, det ~ir jag visst;
Han gifver ju i qvälL en stor supé
För herrar och för damer; dit skall komma
Hvad skönast är i hela kungariket.
Lov. Den der prelaten har ett gifmildt sinne, En hand så rund som landet som oss föder;
Hans dagg på alla faller.
	Kamni.	Adel är han;
Skälm den som säger annat;
	Sands.	Nå han har
Ock något till att komma med; af honom
Ar snålhet större synd än kätteri.
Män af hans stånd frikostiga må vara,
Representera måste de.
	Karnrn.	Ja visst.
Få göra det så ståteligt som han.
Min båt är färdig, vill ni följa med?
Sir Thomas, kom; jag vill ej komma sent,
Ty jag är vidtalt att med Henrik Guilford
På festen marskalk vara.
	Sands.	Jag er följer.	<‘De gå).

FJERDE SCENEN.

1 kardinalens af York palats

(Oboer. Ett litet bord under en thronhimrnel för kardinalen; ett längre bord för gösternri. Från den ena sidan uppträda ANNA BULLEN med flera herrar och dawer som géister, från den andra sir HENRIK GUILFORD).

Guilf. En allmän välkomsthelsning, mina damer, Frfin kardinalen till er allesamman!
V.	15

Åt fröjd och er han helgat denna qväll
Och hoppas att i denna ädla skara
Ej någon enda fört bekymmer med sig;
Han vill er alla se så glädtiga
Som utsökt sällskap, utsökt vin och välkomst
Kan göra glada gäster. — Ack, snylord,

(Lord Kammarherren, lord SANDS och sir THOMAS LOVELL
uppträda).
Ni kommer sent; jag utaf blotta tanken
På detta sköna sällskap vingar fick.
Kamm. Ni är ännu i unga år, sir Henrik. Sands. Sir Thomas, hade kardinalen hälften
Af mina lekmans-tankar blott, så skulle
Han nog åt en och annan af de sköna
Bestå en större rolighet i qväll. -
Minsann, en vacker hop af söta flickor! Lov. Tänk om ers herrlighet nu finge skrifta
En eller två af dem.
	Sands.	Ja, den som finge!
De skulle få en lätt absolution. Lov. Hur lätt?
Sands.	Så lätt som någon dunbädd gifver. Kamm. J sköna damer. sitten ned; sir Henrik,
Besörj placeringen på andra sidan,
Jag vill besörja här; hans nåde kommer. —Nej, ingen frysa får; om tvenne damer
Bredvid hvarannan sitta, blir det kallt. —Lord Sands, ni kan ju hålla damer muntra,
Sätt er mellan dessa fröknar.
	Sands.	Tack,
Ers herrlighet. — Tillåten, mina damer!
(Sätter sig emellan ANNA BIJLLEN och en annan dam). Förlåten, om en smula vildt jag pratar;
Jag brås uppå min far.
	Anna.	Sir, var han tokig?
Sands. Ja tokig, tokig, toker just i kärlek;

Dock bets han t~j; men just som nu jag gör, Han kysste tjugo kyssar i en blink. (Kysser henne).
Kamm. Bra sagdt, mylord. —Nu sitter ni ju bra. — J gode herrar, Ert fel det är, om dessa sköna damer Missnöjda gå sin väg.
Sands.	Sörj ej för mig,
Jag gör så godt jag kan.
(Oboer. Kardinal WOLSEY uppträder med sin svit och intager sin plats under thronhimmeln).
	Wols.	J fagra gäster,
Välkomna hit! Den herre eller dam,
Som icke slår sig lös, är ej min vän;
Annu en gång jag helsar er välkomna;
Er välgångsskål! Sands. Ers nåd är mer än god; —En dryg pokal min tack tillbakahålle
Och hindre mig från mycket prat.
	Wols.	Lord Sands,
Jag tackar er; drick edra grannar till. —J åren icke muntra, mina damer;
Hvems fel är det, god’ herrar?
	Sands.	Vinets purpur
Först skall i deras fagra kinder stiga,
Och sedan prata de oss nog omkull.
Anna. Lord Sands, ni är en lustig speleman. Är Sands. Ja, om jag sjeif får spela opp; se här
vin, min fröken; svara när jag trycker; sak —Anna. Som ni kan hålla inne med.
Sands. Hvad sade jag, ers nåd? nu prata de.
>(Trummor, trun~peter och kanonskott höras utanföre).

Wols. Tyst, hvad är det?
Kamm.
(Dric7cer).
Se efter hvad det är. (En betjent går ut).
Wols. Hvad krigiskt ljud? ilvad månde det betyda?
227

Nej, varen icke rädda, sköna damer; J ären, efter krigslag, utan fara.
	(Betjenten kommer tillbaka).
Kamm. Nå, hvad står på?
	Bet].	Förnäma främlingar —.
Så se de ut — ha stigit här i land
Och komma hit liksom ambassadörer
Från utländskt hof.
Wols.	Bed dem välkomna vara,
Lord kammarherre; ni kan tala franska.
Tag mot dem värdigt, för dem fram till oss
Der denna skönhetshimmel dem skall blända
Med fulla strålar; — följen kammarherren. —<Kammarherren går med svit. Alla stå upp och borden
borttagas).
Störd festen är; dock skall ersättning gifvas.
Må maten väl bekomma er; välkomna,
Annu en gång välkomna allesamman!
(Oboer. Konungen och tolf andra herrar, maskerade som herdar och fölida af sexton fackelbärare, uppträda införde af lord kammarherren. De gå alla midt framför kardinalen och helsa honom artiqt).
Ett ädelt sällskap! Hvad behaga de?
Kamm. Som ej de kunna tala engelska,
Så bedja de mig säga eders nåde:
Att, som de ryktet hört om denna aftons
Så sköna och så ädla sällskapskrets,
Så tvungos de ~utaf sin varma dyrkan
För skönheten att lemna sina hjordar
Och under ert beskydd begära tillstånd
Att se på dessa damer och fördrifva
Med dem en timmas tid.
	Wols.	Säg dem, mylord,
Att de ha gjort mitt ringa hus en ära, För hvilken tusenfallt jag tackar dem Och beder dem att vara hemmastadda.

(Herrarna bjuda upp till dans. Konungen bjuder opp ANNA
BIJLLEN).
K. llienr. Så fager hand jag aldrig förr berört; Hvad skönhet var jag aldrig anat förr!
Wols. Mylord, —
	Kamnz.	Ers nåd?
	Wols.	Gå, helsa dem från mig,
Att en det måtte finnas ibland dem
Som framför mig är denna platsen värd;
Om blott jag kände honom, ville jag
Pligtskyldigt lemna honom den.
	Kamm.	Jag går.
(Går till sällskapet och kommer tillbaka).

Wol8. Hvad svara de?
	Kamm.	De tillstå, att en sådan
Ibland dem fns; kan ni utleta honom,
Så vill han taga platsen.
Wols.	Låt mig se. —<Stiger ned från sin thron,X
Förlåten, mina herrar; här jag gör
Mitt kungaval.
K Hear. (Tager af sig masken>. Väl träffadt, kardinal. Ett vackert sällskap, ståtlig fest, mylord;
Om ni ej vore klerk, herr kardinal, Så trodde jag er icke mer än jemt.
Wols. Det fägnar mig, att eders nåde skämtar.
K.	Henr. Kom hit, lord kammarherre; säg, mylord, Hvem är den sköna fröken der?
	Kamm.	Min kung,
Hon är en dotter till sir Thomas Bullen, Lord viscount Rochford; hon hos drottningen Hoifröken är.
K.	Henr. Vid himlen, hon är söt! —Mitt ljufva hjerta, ej det höfviskt vore
Med er att dansa och ej kyssa er. —En skål, god’ herrar, rnndt kring hela laget.

Wols. Sir Thomas Lovell, är supén serverad
1 inre rummet?
	Lov.	Ja, mylord.
	Wols.		Jag fruktar,
Att dansen något hetsat upp ers nåd.
K Henr. Kanhända allt för mycket.
	Wols.			Nådig herre,
1 nästa rum är luften friskare.
Än K. Henr. Tag en och hvar sin dam. — Du ljufva sköna, lemnar jag ej dig. — Låt glädjen råda; —Lord kardinal, jag har ett dussin skålar
Att dricka för de sköna damerna;
Och så till dans igen; se’n drömma vi
Om hvem som var den lycklige. — Musik!
(De gå under fanfarer).

ANDRA AKTEN. FORSTA SCENEN.
En gata.

(Två adelsmän möta hvarannan).
1 Adelsm. Hvarthän så brådt?
	2 Adelsm.	Gud signe er! — Direkte
Till domstoln, för att höra hur det går
Med hertig Buckingham.
1 Adelsm.	Den mödan, sir,
Kan jag er spara; allt är re’n förbi,
Han förs i häktet nu.
2 Adels,n.	Var ni tillstädes?
1 Adelsm. Visst var jag det.
	2 4delsm.	Nå säg, hur lopp det af?
1 Adeism. Ej svårt att gissa till.
	2 Adelsm.	Befanns han skyldig!
1 Adelsm. Ja visst, och dömdes ock på grund deraf.
2 Adelsm. Det smärtar mig.
	1 Adelsm.	Det smärtar många flera.
2 Adelsm. Hur gick det till?

	1 Ädeism.	Det gick i korthet så:
Den store hertigen kom fram för skranket
Och svarade uppå anklagelsen,
Förfäktade sin oskuld och drog fram
Mångt skarpt bevis att värja sig för lagen.
Men konungens fiskal, som motpart, kräfde
Förhör och edgång och bekännelse
Af flera vittnen; hertigen begärde,
Att vittnesmålen måtte muntligt gifvas.
Då trädde upp som vittnen emot honom
Först hans hofmästare, så Gilbert Peck,
Hans kansler, och John Court, hans skriftefader,
Och den der djeflamunken Hopkins, han,
Som skulden är till allt.
2 Adeism.	Det var ju han
Som spådde hertigen?
1 Adelsm.	Densamme; alla
Ansatte honom hårdt; han frestade
Att vräka dem, men mäktade det icke.
Då blef han utaf pärerna befunnen
Till högmålsbrott, i kraft af vittnen, saker.
Han talte för sitt lif med kraft och lärdom,
Men intet halp; man ömkade och glömde.
2 Adeism. Och efter detta allt hur stod han sig?
1 Adeism. Då han för rätten fördes in att höra
Domskiockans sista slag, — då blef han gripen
Af dödsångst, svetten stod uppå hans panna;
Han fällde vreda ord i hast och illa,
Men fann sig snart igen och bibehöll
Tills allt var slut en mild och ädel hållning.
2 Ädeism. Jag tror e~j, att han fruktar döden.
	1 Adelsm.		Nej,
Så qvinlig var han aldrig; men processen Visst smärtar honom något.
	2 Adeism.	Säkert har
Lord kardinalen varit med i spelet.
1 Adeism. Det troligt är, när allt man lägger samman.
231

Först blef Kildair anklagad, som då var
1 Irland vicekung; när han blef afsatt,
Kom grefve Surrey dit och det så plötsligt,
På	det att han ej måtte hjelpa fadren. 2 Adelsm. En nedrig statskupp.
	1 Adelsm.	När han kommer åter,
Så lita på han hämnas; allmänt kändt
Det är, att 1 wemsomlselst som kungen gynnar,
At honom skaffar kardinalen syssla
Tillräckligt långt från hofvet.
	2 Adelsm.	Hela folket
Djupt hatar honom, såge honom gerna
Sju famnar under jorden. Hertigen
Förgudad var och kallades af alla
“Den gode Buckingham, den dygdespegeln.” 1 Adels?n. Se der den ädla, olycksfulla mannen.

(BUCKINGHAM kommer ifrån domstolen; framföre honom gå rättens tjenare och bära bilan med eggen vänd emot honom. Hillebarder på båda sidor. Med honom föUa sir Tuo MAS LOVELL, sir NIKLAS VAUX, sir WILLIAM SANDS och en stor folkhop,~.

2 Adelsm. Låt oss gå närmare.
	Ruck.	J gode män,
Som medlidsamt så långt mig hafven följt,
O	hören mig och gån så hvar till sitt.
För högmålsbrott jag blifvit dömd i dag
Och skall nu dö derför; Gud är mitt vittne —Och har jag samvete, må det mig drabba
Som yxan faller, om jag ej är redlig! —Jag icke för min död bär groll till lagen,
Den gjort bokstafligen hvad rättvist är;
Men de som lagen sökt, dem kan jag önska
Mer christhghet: de vare hvad de vilja,
Jag dem förlåter utaf allt mitt hjerta.
Dock må de ej berömma sig af ondo,
Ej bygga brott uppå de stores grafvar;

Då skall mitt blod niot dem af jorden ropa.
Ej längre lif jag hoppas här i verlden
Ock söker det ej heller, fastän kungen
Ar rikare på nåd än jag på fel.
J få som älskat mig och icke bäfven
Att gråta öfver Buckingham, ,J ädle
Vänner och bröder, hvilkas sista af~ked
För honom blott är bitter, bitter död,
O	följen såsom goda englar mig!
Och när en lång skiljsmässas stål mig drabbar,
Må edra böner som ett ljufligt offer
Min själ till himlen lyfta. Kommen nu,
1 Herrans namn. —-
	Lov.	Ers nåd, jag er besvär,
Om något hat mot mig uti ert hjerta
Sig dolt, så gif mig er förlåtelse.
Buck. Sir Thomas, jag förlåter er som sjeif
Jag vill förlåtas, jag förlåter alla;
Ej emot mig man syndat så oändligt,
Att frid ju ej kan gifvas; intet groll
Min graf skall bygga. — Helsa till min konung,
Och talar han om Buckingham, så säg
Att re’n till hälften han i himlen var;
Min bön och tanke höra kungen till
Och honom i min sista stund välsigna.
0, må han lefva längre än jag nu
Har tid att räkna talet på hans år!
Må uti frid och kärlek han regera,
Och när han lägger ned sin vandringsstaf,
Så hviLe han och dygd i samma graf!
Lov. Jag ned till Themsens strand ers nåd ledsagar, Der jag aflöses af sir Niklas Vaux
Som följer er i sista stunden.
	Vauce.	Skynda!
Hans nåd här kommer; håll nu slupen klar, Och rusta den så prydligt som det egnar Hans furstliga person.

	Buck.	Ack nej, sir Niklas,
Låt blifva det; nu hånar mig min rang.
Hit kom jag såsom lord stor-konnetabel,
Hertig af Buckingham, nu är jag blott
Den stackars Edvard Bohun, rikare
Dock än de usle som mig klagat an
Och aldrig sanning kände; med mitt blod,
Som kommer öfver dem jag det beseglar.
Min ädle fader, Henrik Buckingham,
Som först sig reste mot tyrannen Richard,
Blef uti nöden då han sökte tillflykt
Hos en vasall förrådd utaf den skurken
Och dräptes odömd; vare Gud med honom!
Henrik den sjunde steg nu upp på thronen;
Min faders död den ädla kungen grämde,
Han gaf mig namn och rang igen och lyfte
Dem skönare ur gruset; nu hans son,
Henrik den åttonde, ur verlden rycker
Uti ett enda hugg lif, ära, namn
Och allt som var mig kärt, för evigt bort.
Jag blef dock dömd och af en ädel domstol,
Och deri var jag något bättre lottad
An min osälle fader; men för öfrigt
Vårt öde lika är, — vi svekos båda
Af eget folk, af dem vi hyllat mest:
En ytterst trolös, onaturlig handling! —Men himlen styrer allt; förnimmen nu
ilvad er en döende förvisso säger:
Då J med vänskap och med tillit slösen,
Så hafven tand för tunga; ty de vänner,
Dem 3 ert hjerta skänken, blott de märka
Den minsta olycksstöt, så rulla de
Som vågor undan, synas icke till
Förr än de komma åter att er dränka.
O	bedjen för mig, gode vänner alla.
Jag måste lemna er; den sista timman
Utaf mitt tunga långa lif är kommen.

Farväl!
Och viljen något sorgligt J förtälja,
Förtäljen om mitt fall. — Nu är det slut;
Och Gud förlåte mig! (BUCKINGHAM med sin svit går). 1 Adeism. 0, det är ömkansvärdt! Jag fruktar, sir,
Att detta kallar gräslig blodhämd ned
På deras hufvuden som det förskyllt.
2 .~4delsm. Om han oskyldig är, så är det gräsligt. Dock kunde jag påpeka er ett ondt, Som är å färde och som, om det sker, Är vida värre.
1 Adeism. Himlen oss bevare!
Säg hvad det är; misstro mig icke, sir.
2 Adetsm. En hemlighet så vigtig, att den kräfver En stor tystlåten kraft.
1 Adeism.	Låt mig få veta;
Jag talar litét.
2 Adeism. Jag vill tro er, sir.
Har ni ej hört i dessa sista dagar
Ett sqvaller om att kungen skulle skiljas
Från Catharina?
1 Adels~n. Ja, men det gick öfver;
Då kungen fick det höra, blef han vred
Och gaf befallning till lord mayor’n att genast
Nedtysta ryktet och de tungor tämja
Som spridde ut det.
	2 Adeism.	Men det sqvallret, sir,
Har blifvit sanning, och på nytt det växer
Långt friskare än förr; det tros som säkert
Att kungen vågar det. Har icke Wolsey,
Så har en annan hofsmil, ledd af ilska
Mot drottningen, ingifvit honom skrupler
Som störta henne; kardinal Campejus
Till yttermera visso anländt hit,
Man tror för denna sak.
1 Adeism.	Det Wolsey är
Som så vill söka hämd på kejsaren,

Som ej på hans begäran honom gjort Till erkebiskop i Toledo.
2 Adeism.	Träffadt,
Och det på fläck! Men är det icke grymt, Att hon för det skall lida? Kardinalen
Skall ha sin vilja fram, hon måste falla.
1 Adeism. Bediöfligt! Här kan någon höra oss? Låt oss i enrum tänka mer på saken.
(De gå).

ANDRA SCENEN.

Ett förmak i palatset.

(Lord kammarherren läser ett brefl.
Kamm. “Mylord, de. hästar som ers herrlighet ville hafva har jag med all möjlig omsorg låtit välja ut, rida in och mundera. De voro unga, vackra och utaf den bästa race som finnes här i norden. Då de voro färdiga att skickas utaf till London, kom en af lord kardinalens betjening, visade upp fullmakt och befallning och tog dem beslag med det yttrande, att hans herre ville ha sin rätt framföre en undersåte, om icke framför kungen sjelf, och det, nådige herre, stoppade munnen till på oss.”
Visst vill han det; han må behålla dem; Till slut vill han ha allt.

(Hertigarne af NORFOLK och SLIFFOLE uppträda).
	Norf.	God dag, mylord.
Kamm. God morgon, edra nåder båda två.
Suif. Hvad gör hans majestät?
	Kamm.	Han ensam är,
1 djupt bekymmer sänkt och dystra tankar. Norf. Utaf hvad skäl?
	Kamm.	Att han sin broders hustru
Har äktat tyckes gå hans samvete
För nära.

Suif. Nej, hans samvete har gått För nära till en annan qvinna.
	Norf.	Riktigt.
Allt kardinalens verk, kung-kardinalens; Den blinda presten, lyckans äldsta son, Gör hvad han vill. Om kungen kände honom!
Suif. Ack ja; förr känner han sig icke sjelf. Norf. Hur heligt går han ej i allt till väga!
Och nitiskt se’n! Då nu han knäckt förbundet
Med kejsaren, vår drottnings store frände,
Så dyker han i kungens själ och utströr
Farhågor, grubbel, tvifvel, samvetsqval,
Skräck och förtvifian — allt för detta gifte;
Och för att hjelpa kungen från allt detta
Han råder honom att förskjuta henne
Som hängt i tjugo år ikring hans hals
Som en juvel, dock aldrig mist sin glans;
Hon som så innerligt har honom älskat
Som englar älska goda menniskor,
Hon som, hur hårdt än ödets slag må falla,
Välsignar kungen; — from är ju den presten? Kamm. Gud skydde oss från slik rådgifvare!
Ja, det är sant; det är i hvar mans mun,
Och hvarje troget hjerta det begråter;
Enhvar som invigd är i saken ser
Dess ändamål, —~ den franska kungens syster.
En gång skall himlen kungens öga öppna,
Som har så länge varit blindt för denna
Tilltagsun man.
	Suif.	Och ur hans slafveri
Befria oss.
Norf. Ja, bedja må vi alla
Och hjertligt om befrielse, ty annars
Ned-knådar denna stolta man oss alla
Från prinsar och till pager; namn och rang
För honom är en degklump, som han formar
Till hvad fason som helst.

	SufJ.	Min grundsats är
Att hvarken älska eller frukta honom.
Jag icke kräft hans hjelp och vill bestånda
Blott genom kungens; mig likgiltigt är,
Om Wolsey mig förbannar eller signar;
Jag aktar det ej mera än en flägt.
Jag honom känt och känner; han må fara
Till den som honom uppblåst gjort, till påfven. Norf. Kom, låt oss gå till kungen och försöka
Att jaga bort hans tärande bekymmer; —Mylord, ni följer oss?
	Kamm.	Ursäkta mig,
Jag skall i kungens ärn’den gå; dessutom
Ar tiden, fruktar jag, oläglig nu;
Farväl, mylords.
	Norf.	Tack, gode kammarherre.
(Lord kammarherren går. NORFOLE äppnar en flygeldörr. Man ser konungen sitta och läsa försänkt i djupa tankar).
Suif. Hur dyster! Han är svårligen bedröfvad.
K. Henr. Hvem är det? Ha!
	Norf.		Gud styre kungens vrede
	K.	Henr.	Hvem är det, säger jag? Hvem vågar störa
Så mina ensliga betraktelser?
Hvem är jag? Ha!
Norf. En nådig kung, som gerna tillgift skänker,
När ondt ej menas; vår förbrytelse
Ar den, att i ett statens ärende
Vi önskat eder höga vilja höra. 7<. Henr. Förvägne!
Jag säger till, när jag er tjenst behöfver;
Ar denna stund för verldsliga bestyr?
Ha!

(WOLSEY och CAMPEJUS uppträda).

Hvem der? Lord kardinalen? Ack, min Wolsey, Du balsam uppå mina samvetssår,

Du är en kungaläkare. —
Välkommen
(Till CAMPEJIJS).
Uti vårt rike, vördigaste herre; Förfoga öfver det och oss; se till, Min gode Wolsey, att vi hålle ord.
Wols. Behagar eders majestät oss gifva En timmas enskildt företräde blott.
K.	Henr. (Till NORFOLK och SUFFOLK). brådtom; bort!
Norf. <idfsides).
Ju icke stolt?
SujJ. (Afsides). Nej, ej att tala om.
Så sjuk vill jag ej vara, icke ens
För	all hans makt. — Det kan ej räcka länge. Yorf. <‘Afsides). Men räcker det, så slår jag till. Suif. (Afsides).
Den presten är
Vi	hafva
Jag ock.
(NORFOLK och SUFFOLE gå).
Wols. Ers nåd har gifvit alla verldens furstar
Ett visdoms föredöme, då ni fritt
At kyrkans dom har hemställt edra skrupler.
Hvem kan väl harmas nu? Hvad hat er räcka?
Spanjoren, hennes blodsförvandt och vän,
Skall, om han någon billighet vill följa,
Erkänna denna domstols ädelhet.
Allt höglärdt presterskap i christenheten
Fritt rösta fått; och Rom, all visdoms amma,
Har på ers nådes önskan skickat hit sina vägnar denna goda man,
Den vidtlagfarna kardinal Campejus;
Jag än en gång här presenterar honom
Inför ers majestät.
K.	Henr. Annu en gång,
Han är välkommen uti mina armar;
Den heliga konklaven vare tack
Som sändt en sådan man som just jag önskat. ~3amp. Ers majestät!
Med rätt ni vunnit hvarje främling~.. kärlek.

Ni är så ädel; i ers höghets hand
Jag lägger ned min fullmakt, som förordnar —Ty Rom befaller här — lord kardinalen,
Mylord af York, att jemte mig, som är
Roms tjenare, opartiskt döma saken.
K. Ilenr. Jemlikar båda. Drottningen skall genast På detta förberedas. Hvar är Gardiner?
Wols. Ers majestät har städse henne hållit
Så kär, at.t visst ni icke nekar henne
Hvad lagen åt en ringa qviuna unnar —Sakförare att tala flitt för henne.
K. I-fenr. De bästa hon kan få. Min gunst har den Som talar bäst; må Gud förbjuda annat!
Lord kardinal, låt kalla Gardiner, Min nya skrifvare; han är den rätte.

(Kardinalen går ut och kommer tillbaka med GARDiNER).
TVols. Gif mig er hand; er följe gunst och fiöjd~, Nu är ni kungens man.
Gard. (Afsides till kardinalen). Blott för att lyda Ers höga nåd, som har befordrat mig.
K.	Henr. Kom till mig, Gardiner. (De samtala afsides).
camp. Mylord af York, var ej en doktor Pace Förut i denna mannens ställe?
Tf ols. .	Jo.
camp. Var icke det en skicklig man?
	TVols.	Jo visst.
Camp. Tro mig, då är ett elakt rykte utspridt Om er, herr kardinal.
	Wols.	Om hvem? Om mig?
6~amp. Det sägs, att ni var afundsjuk på honom,
Ni fruktade hans uppkomst, — han var dygdig, —Och derför höll ni honom utomlands;
Han galen blef och grämde sig till döds.
T4~ols. Frid “are honom! Det är christhigt nog Att önska så; för lefvande som knota
Kan man väl finna tukt. Han var en narr,

En dygdfantast; men denna goda mannen
Blindt lyder mig; han annars ej fick vara
Så nära min person. Lär det, min broder,
De ringe få ej nappas med oss store.
	K.	Henr. (Till GARDINER).	Säg detta vördnadsfullt
		    till drottningen.	(GARDINER går).
Den bästa plats för denna undersökning
Ar, efter som det tyckes mig, Blackfriars;
Der kunnen J den stora saken pröfva; —Min Wolsey, ordna allt. — Ack, kardinal,
Hårdt är det för en ärlig man att lemna
Så ljuflig maka! Men mitt samvete, —Det är så ömt; jag måste lemna henne. (Alla gå).

TREDJE SCENEN.
Drottningens förmak.

(ANNA DULLEN och en gammal hofdam uppträda).

Anna. Ej heller det; — men hvad som smårtar mest
Är att så länge han med henne lefvat;
Och hon! Hon är så god, att aldrig tunga
Har kunnat säga ondt om henne, — ack,
Hon visste ej hvad ondska var; — och nu
Så många solhvarf hyllad såsom drottning,
Uppväxt i pomp och ståt, som tusen gånger
Mer bittert är att lemna än det var
Att vinna, ljufligt — efter detta allt
Att nu ett hånligt afsked få! 0, det
Kan röra stenar!
	Ilofd.	Ingen är så härdad,
Att han ej smälter uti gråt för henne.
Anna. 0 Gud! Långt bättre, att hon aldrig känt ilvad ståt vill säga! Verldslig är den visst, Men om den falska lyckan skiljer den
Ifrån sin ägare, så svider det Som skulle själen slitas ifrån kroppen.
	V.	16	241

Ilofd. Ack, arma fru! Nu är hon åter främling. Anna. Dess mera ömkans tårar värd. Vid Gud
Långt bättre är att vara hyddans barn
Och bo förnöjd och lefva med de ringe,
An blifva utstyrd uti glitterqval
Och bära gyllne sorg.
Är Ilofd.	Förnöjsamhet
bäst af allt.
Anna.	Vid tro och jungfrudom,
Jag ville icke vara drottning.
	Hofd.	Jo,
Det vill jag visst, om ock min jungfrudom
Det gällde; sammaledes vill ock ni,
Trots all er peppar och er tillgjordhet.
Ni, som har alla qvinliga behag,
Har ock ett qvinnohjerta, kvilket städse
Har lust till makt och glans och rikedom;
Och det är också godt att ha; den lyckan,
Hur ni ock gör er till, fick säkert rum
Uti ert samvets fina saflian,
Om ni en smula sträckte det.
	Anna.	0, nej!
Biofd. Ah, sliddersladder! — Ni vill ej bli drottning”
Anna. Nej, icke för all verldens rikedom.
Hofd. Kuriöst! Det kunde man väl få mig till,
Så gammal som jag är, för några styfver.
An hertiginna då? Säg, har ni styrka
Att bära denna titel?
	Anna.	Nej, i sanning.
Biofd. Då har ni klen fysik; vi pruta af:
Tänk om jag komme som en vacker grefve
Och mer det gällde än att rodna blott;
Om ej er rygg den bördan mäktar bära,
Så får ni aldrig pojkar.
	Anna.	Så ni talar!
Jag svär er till, jag vill ej drottning vara För hela verlden.

Ilofd.	Ack, för lilla England
Ni släppte gerna till; jag gjorde det
Blott för Ca’narvorshire, om ock ej mera
Till kronan hörde. Men, hvem kommer der?

(Lord kammarherren uppträder).
Kamm. God morgon, mina damer! Huru mycket Kan det väl vara värdt att blifva invigd Uti ert samtals hemlighet?
	Anna.	Mylord,
Den lönar mödan knappt att fråga efter; Vi ömkade vår herrskarinnas sorg.
Kam>n. Ett ädelt ämne och som riktigt anstår Så ömma qvinnor; ännu är det hopp,
Att allt går väl.
	Anna.	Det gifve Herren, amen!
Kamm. Ni har en ädel själ, och himlens nåd
Ar goda hjertans lön; att ni må se,
Min vackra fröken, att jag talar sanning
Och att er dygd väckt höga blickars gunst,
Så helsar konglig mejestät er nådigt
Och vill till ingen mindre rang er lyfta
An markisinna Pembroke; tusen pund
1 årlig inkomst följa denna titel
Som yttermera nåd.
	Anna.	Jag vet ej rätt
Hur jag min underdånighet skall tolka;
Mitt allt ju mindre är än ingenting,
Min bön ej helig nog, och hvad jag önskar
Ej mera värdt än flärd; dock bön och önskan
Ar allt hvad jag kan gifva. Värdigas
Framföra tacksamhets och lydnads offer
Till kungen från hans blyga tjenarinna,
Som beder för hans väl och krona.
	Kamm.		Fröken,
Jag skyndar att den goda tanke styrka,
Som kungen har om er. — (Afeides). Jag pröfvat henne; 16*

Behag och blygsamhet hon så förenat
Att de ha fångat kungen; hvem kan veta,
Om ej ur hennes sköte en juvel
En gång skall hela denna ö bestråla? —Jag går till kungen för att honom säga
Att	jag med er har talat. Anna. Tjenarinna!

(Lord kammarherren går).
Hofd. Se så, se så, der ha vi det!
1 sexton år jag gått och tiggt vid hofvet
Och tigger än, men aldrig kom jag lagom
Emellan ett för bittid’ och för sent,
När några pund jag ville ha; men ni, 0, öde! ni, som knappt är utkläckt än, —Fy, fy, så oförtjent! — får munnen full, Förr’n ni den öppnat.
Anna.	Det är mig en gåta.
Hofd. Hur käns det? Surt? Pass på att det er smakar. Det var en gång en fröken, — gammal saga —Som icke ville drottning bli, o nej, Ej för Egypti land; har ni den hört?
Anna. Ni skämtar.
	Hofd.	Vore jag som ni, så flög
Jag öfver lärkan. Markisinna Pembroke!
Ettusen pund, och det af pur respekt,
Och intet göra för’et; vid mitt lif,
Fler tusen komma efter; ärans släp
Ar längre än framstycket; lita på
Att nu er rygg kan bära hertiginnan!
Har icke detta styrkt er?
	Anna.	Bästa fröken,
Håll ni er sjeif med egna griller lustig,
Men lemna mig i fred. Jag ville dö,
Om detta ger mitt blod den minsta fröjd;
Jag bäfvar, då på följderna jag tänker.
Tröstlös är drottningen, och glömska vi

Som dröja så; berätta icke henne Hvad ni har hört.
	Ilofd.	Hvad tänker ni om mig?
(De gå).
	FJERDE SCENEN.
En sal i Blackfriars.

(Ljud af trumpeter och horn. Två rättsbetjenter uppträda med korta silfverstafvar; efter dem två skrifvare klädda som doktorer; derpå erkebiskopen af CANTERBURY ensam; efter honom biskoparna af LINCOLN, ELY, RoCHESTER och St. ASAPH; efter dem, på något afstånd, en adelsman som bär storsigillbevararens insignier och en kardinaishatt; derpå två prester som bära kvar sitt silfverkors; sedan en marskalk med blottadt hufvud, följd af en härold som bär en silfverspira; derefter två adelsmän med två stora silfverpelare. Efter ‘dem gå de två kardinalerna WOLSEY och CAMPEJUS i bredd; derpå två kavaljerer med svärd och spira. Slutligen konungen och drottningen med deras svit. Konungen intager sin plats under thronhimmelen; de båda kardinalerna sätta sig nedan före honom som domare. Drottningen intager sin plats på något afetånd från konungen. Riskoparna sätta sig på kvardera sidan om domstolen som en art konsistorium; nedanföre dem skrifvarena. Lorderna sitta näst efter biskoparna. Utroparen och den öfriga sviten stå i vederbörlig ordning rundtom skådebanan).

Wols. Låt äska ljud; vår fullmakt ifrån Rom Skall läsas upp.
	K.	Henr.	Hvad skall det tjena till?
Den har ju redan fått offentlighet
Och är af parterna som giltig erkänd;
Det är tidspillan.
	Wols.	Godt; gör nu er tjenst.

Skrifv. Låt ropa ut:
Kung Henrik utaf England, möt för rätten!
Utrop. Kung Henrik utaf England, möt för rätten!
K Henr. Här.
Skrifv. Låt ropa ut:
Cathrina, Englands drottning, möt för rätten. Utrop. Cathrina, Englands drottning, möt för rätten!

(Drottningen svarar ej, men stiger upp från sin stol, går fram till konungen, knäböjer för hans fötter och säger:,)

Dr. Cath. Af er, min konung, rätt och lag jag kräfver
Och miskund öfver mig, en stackars qvinna,
En främling född utom ert rikes gränsor,
Som här ej kan ojäfvig domstol finna
Ej heller någon att sig trygga till.
Ack, herre, hvarmed har jag er förtörnat?
Hur har jag kunnat vålla så ert misshag,
Att ni på sådant sätt vill mig förskjuta
Och mig er nåd beröfva? Himlen vittnar,
Att städs jag varit er en trogen maka
Och ödmjukt eder vilja undergifven.
1 ständig fruktan att er vrede tända,
Jag läste fröjd och sorg i edra blickar
Och lämpade mig efter dem; när var
Jag någonsin i strid med eder önskan?
Blef den ej genast min? och edra vänner —Tvang jag mig ej att älska dem, om ock
Jag kände dem som mina fiender?
Hvem utaf mina vänner, som er vrede
Adragit sig, behöll jag qvar i gunst?
«af jag er ej hans afsked strax tillkänna?
Drag er till minnes, herre, att jag varit
1 tjugo år er undergifna maka
Och blifvit genom er med barn välsignad;
Om under denna tidens lopp ni kan
Bevisa någonting emot min ära,
Min äkta tro, min kärlek och min lydnad

För eder heliga person, förskjut mig
1 Herrans namn och låt förakt och hån
Slå porten efter mig i lås, ja lemna
Mig åt den skarpaste rättvisas tuktan.
Tillåt mig säga det, — er höge fader
Var prisad som en högst försigtig prins
Och makalös i visdom och i vett;
Min fader konung Ferdinand af Spanien
Var ansedd som den visaste regent,
Som herrskat der på många herrans år;
Det lider ingen tvifvel, att ju de
Från hvarje rike utvalt vise män
Att detta ämne pröfva, samt att de
Vårt gifte lagligt funnit; derför, herre,
Besvär jag er ödmjukast, skona mig,
Till dess jag mina vänners råd från Spanien
Inhemta fått; om ej, så ske er vilja
1 Herrans namn.

Wols.	Ni har ju här, min fru,
Af eget val, höglärda fromma fäder,
De visaste och redligaste män,
Ja landets urval som församlats hit
Att föra ut er sak. Det vore gagnlöst
Att här begära uppskof, gagnlöst både
För edert eget lugn och för att dämpa
Hans inajestäts bekymmer.
	~3amp.	Kardinalen
Har talat väl och rätt; derför, min fru, Bör denna konungsliga rätt ej hejdas, Men utan uppskof skäl och inotskäl pröfvas.
Dr. Cath. Lord kardinal, det är till er jag talar. Wols. Säg, hvad befaller ni, min fru?
Dr. ~?ath.	Min herre,
Gråtfärdig är jag; men vid tanken på
Att vi en drottning äro, — länge så
Jag drömt åtminstone, och kungadotter

Jag är förvisso — vill jag mina tårar Förvandla till eldgnistor.
	Wols.	Var nu tålig.
Dr. Cath. Det vill jag, när ni ödmjuk blir, ja förr;:
Mig straffe annars Gud! Jag tror förvisso,
På säkra skäl och grunder, att ni är
Min fiende, och anför laga jäf
Mot er som domare; ty det är ni
Som blåst på glöden mellan mig och kungen, —Guds dagg må släcka dem! — Annu en gång,
Jag skyr, jag hatar er som domare
Utaf mitt hjertas grund; ja, än en gång,
Ni är min erkefiende, och aldrig
Jag trodde er om godt.
Wols.	Jag må bekänna,
Att jag ej mera känner er igen.
Ni städse var en fromhets föresyn,
Ert ädla sinne och er visdom gick
Långt öfver qvinnas kraft. Ni gör mig orätt,
Jag bär ej hat till er; jag Isvarken kränkt
Er eller någon annan; hvad jag gjort
Och göra skall, det har jag fullmakt till
Utaf konklaven, hela Roms konklav.
Ni säger att jag glöden underblåst,
Det är ej sant; der sitter konungen;
Om han mig hörde neka till mitt dåd,
Hur skulle icke han, och det med rätta,
Mitt svek beifra? Säkert lika mycket,
Som ni nu ifrar mot min ärlighet.
Men finner han mig fri för er beskyllning,
Han finner ock att jag är förorättad;
Hans sak det är att gifva bot åt mig,
Och boten är att vända slika tankar
Ifrån er; innan dock hans höghet talar,
Jag er besvär, min nådigaste fru,
Att nogare på saken tänka innan
Ni säger mera så.

Dr. Cath. Mylord, mylord,
Jag är en fattig qvinna, allt för svag
Att kämpa med er list; ni mild och ödmjuk
1 munnen är och spelar väl er prestroll
Med ödmjukhet och mildhet; men ert hjerta
Ar fullt af öfvermod och hat och högfärd.
Ni har igenom kungagunst och lycka
Lätt från de lägsta trappsteg stigit upp
Till denna höjd der makten hyllar er,
Och edra ord som slafvar blindt er tjena
Till hvad som helst ni vill. Hör hvad jag säger:
Ni ömmar mera för er egen ära
An för ert helga kall; ännu en gång,
Jag jäfvar er som domare och vädjar
Till påfven här inför er allesamman;
Hans helighet skall pröfva sjelf min sak,
Han fälle domen.
(Bion niger för konungen och vill gå sin väg).
~i7amp.	Drottningen är afvog,
Tredsk emot rätten, qväljer den och hånar
Dess laga myndighet; det är ej rätt. —Hon går sin väg.
K.	Henr. Låt kalla henne åter.
Utrop. Cathrina, Englands drottning, möt för rätten!
Griff Min fru, man kallar er tillbaka.
Dr. Cath. Hvad rör det er? Gå ni er egen väg,
Och när man kallar er, vänd om. — 0 Gud,
Mitt tålamod är slut! — Jag ber er, gå;
Jag dröjer ej och möter icke heller
1 denna saken uppå någon stämning
För denna rätt.
(Drottningen går med GRIFFITH och sin svit). K. Henr. Gå du din väg, min Karin;
Den man som påstår att en bättre hustru
Han har än jag, han blifve aldrig trodd,
Ty deri lög han. Du en drottning är —Om ljufva dygder, fromhet, englamildhet,

Ren qvinlighet och ödmjukt herrskarsinne
Och allt ditt fromma konungsliga väsen
För dig nu kunde tala som sig bör —För alla drottningar; högboren är hon,
Och som det hennes höga adel egnar
Hon fört sig upp mot mig.
	Wols.	Ers majestät,
Jag underdånigst beder, att ni täcktes
Förklara inför hela denna samling —Ty der man bundit mig, der bör jag lösas,
Om ock jag icke der upprättas kan
Till fullo och med ens — om nånsin jag
Hos er har yrkat detta ämne eller
Lagt någon skrupel i er väg, som kunnat
Hos er uppväcka grubbel; eller om
Jag nånsin — utom med tacksägelser
Till Gud för sådan kunglig lierrskarinna —Ett enda ord har sagt, som kunnat vålla
En kränkning utaf hennes höga rang
Och dygdiga person.
	K.	Ilenr.	Lord kardinal,
Jag er ursäktar, ja, vid kunga-ära,
Frikänner er bestämdt. Det vet ni väl
Att ni har mången ovän, som ej vet
ilvi	han det är, men likasom en bondhund
När andra skälla skäller; någon sådan
Har retat drottningen; ursäktad är ni;
Skall ni än mer rättfärdigas? Ni ville,
Att denna saken städse skulle slumra;
Ni aldrig väckt den, ni den ofta hejdat
Och bommat till dess väg. Ja, på min ära,
1 denna punkt frikänner jag fullkomligt
Lord Wolsey. Men anledningen var denna: —Uppmärksamhet och tid af er jag kräfver —Märk sakens gång. Så gick det till, gif akt:
Mitt samvet mottog första rörelsen
Och stygnet genom vissa yttranden

Af bispen af Bayonne, de franskes ombud,
Som hit var sänd att stifta äktenskap
Emellan hertigen af Orleans
Och vår prinsessa Mary; innan ännu
Beslutet fattadt var, begärde han —Jag menar bispen — uppskof för att göra
Hos konungen, sin herre, en förfrågan
Om vår prinsessa var af laglig härkomst
Som barn utaf vårt äktenskap med enkan,
Vår broders hustru fordom. Detta uppskof
Nu slog mitt samvet, trängde in i själen
Och sönderslet den, skakade med makt
Mitt hjerta i mitt bröst; så sprängdes vägen
För tusen sinom tusende bekymmer
Som trängdes der. Först tycktes mig att ej
Jag stod i nåd hos himlen, som befallt
Naturen att min makas sköte skulle,
Om det ett gossebarn mig aflade,
Ej mera lif beskära det än grafven
Beskär den döde; hvarje manligt foster
Var dödfödt eller dog vid första flägten
1 denna verid; då kom den tanke på mig,
Att det min straffdom var att ej mitt rike,
Som väl var värdt den bästa thron-arfvinge,
Mer skulle få den glädjen genom mig.
Jag tänkte uppå vådan för mitt land
Om ätten ginge ut, och detta väckte
Mig hjerteqval; då så jag dref omkring
Uppå mitt samvets vilda hal jag styrde
Mot denna räddning, för hvars skull vi nu
Församlats hit; jag menar mitt försök
Att söka bot för samvetet — som då
Var mycket sjukt och ännu ej är friskt —Hos dessa vördiga och lärda fader. —Först tog i hemlighet jag er till råd,
Mylord af Lincoln; ni erinrar er

upp för att gå).

Hur svårt jag ängslades, när denna sak Jag er förtrodde.
	Line.	Jag det snins, min kung.
K. Ilenr. Jag talat länge; säg nu sjelf, mylord, Hur vidt ni gaf mig tröst.
	Line.	Min dyre kung,
Utaf er fråga blef jag så bestört, —Ty den så vigtig var och följderna
Så fruktansvärda — att de djerfvaste
Af mina råd jag lemnade åt tvifiet;
Jag rådde er att denna utväg taga,
Som nu ni valt.
	K.	Ilenr.	Då frågade jag er,
Lord Canterbury; och ni gaf ert tillstånd
Till denna dags församling. Oåtspord
Blef ingen vördig man i denna domstol,
Men en och hvar med handskrift och signet
Sitt bifall gaf; fortfaren derföre,
Ty intet misshag till vår goda drottning,
Men blott de skarpa törnetaggarna
1 nyss anförda skäl påskynda saken.
Kan detta äktenskap bevisas giltigt,
Så vilje vi, så sant vi äre konung,
Långt heldre dela dödlig framtids öden
Med henne, Catharina vår gemål,
An med den fagraste af alla qvinnor
Som bländat verlden.
Oamp.	Nådigaste herre,
Som drottningen har gått, så bör man väl
Uppskjuta denna sak tills vidare;
Emellertid må hennes majestät
Allvarligen förmanas, att hon icke
Bör vädja till hans helighet. (Alla stiga K Henr. (Afsides). Jag ser,
Att dessa kardinaler gäcka mig; Roms konster och senfärdighet jag skyr. Min kloka, trogna tjenare, min Cranmer,

Kom snart tillbaka! Då du nalkas, kommer
Min tröst också. Församlingen är upplöst;
Kom, låt oss gå. <De gå i samma ordning som de kommit,).

TREDJE AKTEN. FORSTA SCENEN.
Bridewell. Drottningens kabinett.

(Drottningen och hennes fruntimmer sitta och arbeta).

Dr. Cath. Tag lutan, barn, min själ är full af sorger; Förströ dem, om du kan; lägg bort ditt arbet.

Sång.
Orpheus sjung; vid lutans toner
Fjellens snöbetäckta zoner
Sänkte sig för skaldens sång;
Blommans kalk och trädens toppar,
Solens ljus och daggens droppar
Följde tjusta toners gång.
Allt hvad lif och anda hade,
Hafvet sjelft, sig stilla lade
För att lyss som spegelsjö;
Så musiken döfvar smärtan;
Qvalda sinnen, brustna hjertan
Somna eller stilla dö.

(En adelsman uppträder).
Dr. Cath. Hvad nu?
Adelsm.	Ers majestät, derute vänta De båda stora kardinalerna.
Dr. Cath. Är det med mig de vilja tala?
Adelsm.	Ja, De bådo mig att säga så, min fru.
Dr. Cath. Bed deras nåder stiga in; hvad kunna
De vilja mig, mig arma svaga qvinna.
Som är i onåd fallen? Om jag rätt
Betänker saken, lider jag ej se dem;

De äro prester, borde vara fromma, Men kåpan gör ej munken.

(WOLSEY och CAMPEJUS uppträda,).
	Wols.	          Frid, ers höghet!
	Dr. (‘ath.	J finnen mig här sysselsatt som husmor;
1 värsta fall jag är beredd på allt.
Hvad är er önskan, vördigaste herrar?
Wols. Behagar ni, min ädla fru, att gå
Med oss i enriim, så skall ni få veta
Orsaken till vår hitkomst.
Än Dr. 6Yath.	Säg den här. har jag intet gjort, Gud vare lof,
Som fordrar smyg; 0, kunde alla qvinnor
Detsamma säga lika fritt som jag!
Jag fruktar ej, — så lycklig är ej mången —Att mina handlingar, mylords, bedömas
Af hvaije tunga, ses af hvar,je öga,
Anfäktas af förtal och afnndsjuka,
Så ren var städs min lefaad. Kommen J
Att pröfva huru jag som maka lef~’at,
Så talen öppet: sanning älskar ljuset.
Wols.	Tanta est erga te mentis integritas, regina serenissima. —Dr. cath. Ack, ej latin, mylord!
Så sysslolös har jag ej lefvat här,
Att jag ej hunnit lära landets språk.
Ett främmadt språk min sak kan misstänkt göra;
Nej, tala engelska. Här fns det mången
Som för sin arma herrskarinnas skull
Er tackar, om ni talar sanning; tro mig,
Hon lider mycken orätt; kardinal,
Den största synd jag någonsin bedrifvit
Kan absolveras uppå engelska.
Wols. Min fru, det smärtar mig, att så min trohet Och nit emot hans majestät och er
Misstänkas skall, när den var ärligt menad.

Vi komma icke med anklagelser,
För att en ära fläcka som välsignas
Af alla fromma tungor; icke heller
Att uppå något sätt er vålla sorg,
Ni har för mycken redan, ädla fru;
Men för att veta huru ni är sinnad
1 denna stora tvist emellan er
Och konungen, samt såsom arans män
Fritt säga er vår mening och er gifva
Tröst uti denna sak.
	camp.	Min ädla fru,
Mylord af York — uti sitt ädla sinne
Och tro och nit som städs han egnat er —Har christligt glömt hur honom och hans ära
Ni angrep sist — ni gick för långt, min fru, —Och bjuder nu, som jag, till en försoning
Sin tjenst och råd.
Dr. Cath. <idfsides,>. För att förråda mig. —Mylords, jag tackar för er goda vilja,
J talen såsom ärans män: — Gud gifve
Ni vore så! — Men huru jag skall svara
1 sådan hast och i så vigtig sak
Som rör min ära, kanske ock mitt lif,
Jag svaga qvinna, och till män som J,
Så lärda och så vördiga, det vet jag
1 sanning e,j. Jag vid mitt arbet satt
Bland mina tärnor; himlen vet hur litet
På slikt besök och denna sak jag tänkte.
För hennes skull likväl som drottning var, —Det är min storhets sista andedrag —J gode herrar, gifven råd och anst~nd;
Jag	arma qvinna har ej huld och skyld. Wols. Min fru, ni kränker eder makes kärlek
Med denna fruktan; huld och skyld ni har 1 tusen hjertan.
Dr. cath. Här i England knappast.
Tron J, mylords, att någon engelsman

Djerfs gifva mig ett råd och träda upp
Som vän till mig emot hans höghet; funnes
Det någon menska så förtvifiadt ärlig,
Han lefde icke länge. Nej, de vänner,
Som hafva lust att dela mina sorger
Och jag kan lita på, ej finnas här;
De äro liksom alla mina fröjder
Långt borta uti mina fäders land.
Gamp. Om ni ändock er sorg föxjaga ville Och lyssna till mitt råd!
	Dr. Oath.	Låt mig få höra.
Camp. Förtro er sak åt konungens beskydd,
Han god och nådig är; det vore bättre
Så väl för saken sjelf som för er ära;
Ty om vid domstol ni förlorar saken,
Så följer smtilek er.
	Wols.	Han talar sant.
Dr. Cath. J talen det J önsken, mitt förderf!
År det ett christligt råd? Ve öfver er!
An himlen står; der bor en domare
Som ingen kung kan muta.
	Camp.	Ni af vrede
Misskänner oss.
Dr. Cath. Dess större skam för er.
Jag trodde eder vara fromma män,
Ja kardinala dygder, men jag fruktar
J ären leda kardinal-odygder;
För skams skull, bättren er. Ar det den tröst,
Den läkedom J gen en stackars qvinna,
En qvinna den ni störtat, krossat, hånat?
Jag önskar er ej hälften af mitt qval,
Jag är för god; men kommen håg min varning,
Gif akt, för himlens skull, gif akt, att ej
Min smärtas börda drabbar er en gång!
Wols. Min fru, ni yrar; ni förvandlar ju Till ondo allt det goda vi er bjuda.
Dr. Cath. Och J förvandlen mig till ingenting.

Ve öfver er och alla falska smilar!
Hur kunnen J det rådet gifva mig —Om någon sorts barmhertighet J kännen
Och ären annat än prestrockar blott —Att anförtro min sjuka sak åt den
Som hatar mig; ack, redan ur sin säng
Han mig förskjutit och för långesedan
Utur sin kärlek; jag är gammal vorden,
All den gemenskap som jag har med honom
Är lydnad blott; hvad kan väl hända mig
Som värre är? Till mitt förderf och fall
Står all er håg.
Camp.	Värst är att det ni fruktar.
Dr. Cath. Har jag så länge lefvat — sjelf jag talar,
Ty dygd har ingen vän, — som trogen maka,
En qvinna — utan skryt jag djerfs det säga —Som aldrig med misstanka brännmärkt blef;
IHar jag med hjertats fullhet städse mött
Min kung och älskat honom näst min Gud,
Lydt, svärmiskt dyrkat honom, ja förglömt
Min bön och andakt för att honom hylla,
Och lönas så? 0, det är hårdt, mylords!
Framvisen mig en trogen äkta hustru,
&m aldrig drömt en fröjd som ej var mannens;
Hur mycket än hon gjort, så har jag dock
Förmer än hon — ett gränslöst tålamod. Wols. Min fru, ni flyr det goda vi er unna.
Dr. Cath. Mylord, så skyldig djerfs jag mig ej göra Att sjelf afsäga mig den ädla titel, Som kungen gift mig med; blott döden kan Mig skilja från min rang.
	Wols.	         Jag ber er, hör mig.
	Dr. Cath.	Ack, att jag aldrig trampat engelsk jord,
Ej luktat srnickrets blomster som der växa!
J hafven englars anleten, men Gud —Han känner hjertat. 0, hvart taga vägen,
Jag olycksaligast bland alla qvinnor! —
	V.	17	257

(Till sina fruni5imrner).
Ack, arma barn, hvar är er lycka nu?
Vi	kantrat på en strand, der ingen ömkan
Och ingen vän och intet hopp syns till,
Der ingen slägt begråter mig och knappt
En graf mig unnas; liljan lik som fordom
På fältet blomstrade som herrskarinna,
Jag böja vill mitt hufvud ned och dö.
Wols. Om blott era nåde kunde sig förmå
Att sätta tro till oss, så fick ni tröst;
Säg, hvarför skulle vi väl kränka er,
Min goda fru? Ack, våra embeten
Och helga kall förbjuda det; vår pligt
Ar bota, sorg, men icke så den ut.
För himlens skull, betänk er hvad ni gör
Och hur ni sjelf er skadar, ja er fjermar
Från kungens gunst igenom sådan framfart.
Vet, prinsars hjertan kyssa lydna&len,
Så ljuflig är den dem; men trotsar man,
Så svälla de och storma som orkaner.
Jag vet ni har ett mildt och ädelt sinne,
En själ så spegelklar; tro hvad vi säga,
Vi	äro vänner, tjenare och fridsbud.
Camp. Så skall ni finna oss. Er dygd ni kränker
Med denna qvinnoskräck. En ädel själ
Som er plär kasta slika tvifvel bort
Som falska pengar. Kungen älskar er,
Göm på den kärleken. Om ni behagar
Blott sätta tro till oss, så vilje vi
Vårt yttersta till eder förmån göra.
Dr. Cath. Som er det täckes; gifven mig er tillgift,
Om mindre höfligt jag er har bemött;
Jag är en qvinna, som den konsten saknar
Att svara slika herrar som sig bör.
Framfören till hans majestät min hyllning,
Han har mitt hjerta än; min bön är hans,
Så länge jag har lif. Ert råd mig gifven,

J fromme fäder; detta beder hon, Som föga anade, då hit hon lände, Att ståten skulle sluta med elände.
(De gå).

ANDRA SCENEN.

Ett af konungens förmak.

(Hertigen of NORFOLK, he~’tigen af SUFFOLI~, grefven af
SURREY och lord icammarherren uppträda).
Norf. Om enigt klagomålen J bedrifven
Och hållen i med kraft, skall kardinalen
Ej mäkta bära dem; men om J släppen
Tillfället ur er hand, så liten på
Att nya kränkningar J skolen lida
Till råga på de gamla.
	Surr.	Fröjdefull
Ar hvarje minsta småsnk, som mig gifver
Påminnelse om hertigen min svärfar
Och hämd för honom.
Suif.	Hvilken engelsk pär
Har icke han föra,k~at eller vårdslöst
Åtminstone bemött? När såg han nånsin
En adlig värdighet hos någon annan
Au hos sig sjelf?
Kamm.	J talen som J tycken;
Hvad han förtjent af er och mig, det vet jag;
Men att vi kunna göra honom något,
Ehuru tiden nu tycks läglig vara,
Det tvifiar jag uppå. Om J ej kunnen
Från kungen stänga honom, vågen aldrig
Försöket ens; hans tunga har en trollmakt
Som tjusar kungen.
	Norf.	Frukta honom icke;
Den tjusningen är slut, ty kungen har
Beslagit honom med en sak, som evigt
	17*	259

Förderfvat honungstungan. Han är fast Och slipper aldrig lös ur onåd mer.
Surr. Ack, den som finge höra sådan nyhet En gång i timman!
	Norf.	Tro mig, det är sant.
Hans dubbelhet uti skiljsmässofrågan
Uppdagad är; nu står han så till boks, Som endast jag min fiende kan önska.
Surr. Hur blef det upptäckt?
	Suif.	Sällsamt.
	Surr.	Huru, Huru?
Sujf. Ett bref till påfven ifrån kardinalen
Gick vilse, kom till kungen; kungen läste
Hur kardinalen bad hans helighet
Att ej utfärda skiljobref; “ty om
Det sker,” så skref han, “ser jag klart att kungen
Är gripen af passion för Anna Bullen,
Ett kräk i tjenst hos drottningen.”
	Surr.	Och detta
Har kungen läst?
	Suif.	Ja visst!
	Surr.	Och gör det verkan?
Kamm. Häraf har kungen märkt hur Wolsey kryssar
Och sina bugter slår. Men denna gång
Slog listen fel, och läkemedlet kom
Först efter patientens död, ty kungen
Har redan gift sig med den sköna fröken. Surr. Ack, att så vore!
	Suif.	Måtte nu er lycka
1 denna önskan ligga, ty, mylord,
~Jag kan bevittna att den slagit in.
Surr. Välsignadt vare detta äktenskap!
Suif. Jag säger amen!
	~Norf.	Alla säga så.
Suif. Befallning gifven är att hon skall krönas; Det här är nytt ännu och icke än
För allas öron. — Men, J gode herrar,

srs

HENRIK DEN ÅTTONDE. III, 2.

Hon är en älsklig varelse, fullkomlig
Till kropp och själ; mig anar, att från henne
En evigt minnesvärd välsignelse
Skall hugna England.
	Surr.	Men kan kungen smälta
Lord kardinalens bref? Det Gud förbjude! Norf. Jag säger amen, jag.
	Suif.	Nej, nej, der surra
Fler getingar ikring hans näsa än
Och skola stickas snart. Campejus har
Sig stulit af till Rom; han tog ej afsked,
Men reste bort från kungens sak som ombud
Åt Wolsey för att främja dennes planer
Hos påfven. Jag försäkrar er, att kungen
Utropade ett “ha !“ då han förnam det. Kamm. Gud rete honom upp och låte honom
An högre ropa ha!
	Norf.	Men säg, mylord,
När kommer Cranmer åter?
	Suif.	Han har kommit
Och håller ännu vid sin gamla mening,
Som, utaf alla christenhetens lärda
Bekräftad, lugnat kungen uti frågan
Om hans skiljsmässa; innan kort jag tror
Att kungens andra gifte skall bli kungjordt
Och Anna krönt; ej Catharina mer
Skall drottning kallas, men prinsessa blott,
Prins Arthurs enka.
  Norf.	Denne Cranmer är
En duglig karl	och har arbetat kraftigt
1 kungens sak.
  Suif.	Och derför se vi honom
Som erkebiskop snart.
	Norf.	Så sägs det.
	Suif.	Ja,
Så är det. — Kardinalen —

(WOLSEY och CROMWELL uppträda).

Norf. Se bara, se hur dyster han ser ut.
Wols. Paketet, Cromwell, gaf ni det åt kungen?
Cromw. Åt honom sjelf i hans sängkammare.
Wols. Såg han på innehållet?
	f3romw.	Ja, han bröt
Sigillet stra~ det första han fick se
«af honom säkert allvarsamma tankar.
Han såg betänksam ut; han er befallte
Att vänta här i förmiddag på honom.
Wols. Månntro han kommer snart?
	Cromw.	Det tror jag visst.
Wols. Gå, lemna mig en stund. — (CROMWELL går).
Ja, — hertiginnan Alen~on, må gjordt,
Den franska kungens syster skall han äkta. —Ej Anna Bullen; inga Anna Bullens!
Här hjelper intet fagert anlet. — Bullen!
Nej, ingen Bullen. — Den soni hade snart
Ett	bud från Ro~n! — Ha, markisinna Pembroke! Norf. Han är förtretad.
	Suif.	Kanske han har hört,
Att kungen hvässt sin vrede emot honom.
Surr. Tillräckligt skarpt, rättfärdighetens Gud! Wols. En kam~naxfröken, simpel riddardotter,
Sin herrskarinnas herrskarinnn blifva!
En drottnings drottning! Nej, det ljuset brinner
Ej riktigt klart, jag måste putsa det!
Då slocknar det. — Visst är hon dygdesam
Och aktningsvärd; dock vet jag, att hon är
En nitisk lutheran; ohelsosamt
För kyrkans sak, om så hon finge ligga
Tätt invid hjertat på en svårstyrd kung!
Och den der erkekättaren som sprungit
Sig småningom till kungens ynnest, Cranmer,
Han är nu hans orakel.
	Norf.	Hur han grubblar!

Surr. 0, att det grubblet ville sönderfräta Hans bästa hjerterötter!
<Konungen kommer, läsande på ett papper; LOVELL föUer honom).
	Suif.		        Kungen, kungen.
	K.	Henr.	Hvad högar utaf guld han samlat har
För egen räkning! Och hur pengar strömma
Från honom jemt! 1 sparsamhetens namn,
Hur har han skrapat samman allt? Mylords,
Har någon utaf er sett kardinalen?
Norf. Vi stodo här och gåfvo akt på honom;
Ett sällsamt uppror är uti hans hjerna;
Han biter sig i läppen, rusar upp,
Tvärstannar, fäster blickarna på marken
Och lägger fingret uppå tinningen.
Strax far han upp igen och stannar åter,
Slår sig för bröstet häftigt, kastar ögat
Mot månen; underligt i högsta grad
Han bar sig åt.
Kl Ilenr. Det kan väl möjligt vara,
Att det är uppror i hans själ; i morgons
Han sände mig till genomläsning akter
Som jag infordrat; vet ni hvad jag fann
Bland dessa papper vårdslöst kastadt in?
Jo, vid mitt samvete, ett inveutarium
På allt hans silfver, guld och silfvertyg,
Juveler, lyxartiklar, oerhördt
Dyrbarare än någon undersåte
Kan hafva råd till.
	.Norf.	Det är himlens vilja;
En ande smög den listan i paketet
För att välsigna edra blickar med.
K. Flenr. Om blott jag visste, att hans tankar stego
Mot himmelen och andeliga ting,
Så skulle han få grubbla fritt i ro.
Men jag är rädd de bo inunder månen
Och äro icke värda att hegrundas.

~‘Konungen sätter sig och talar vid LOVELL, som går fram till kardinalen,).
Wols. Gud mig förlåte! — Hell ers majestät!
Kl Henr. Mylord, ni är så full af himlens gåfvor
Och bär uti er själ ett inventarium
På nådens rikedom; helt säkert nu
Ni gick igenom det; knappt djerfs ni stjäla
Ifrån er sjålaro ett ögonblick
Till veridsliga bestyr, och deruti
Hushållar ni ej rätt; det fägnar mig,
Att ni min like är i denna sak.
Wols. Allt har sin tid, min kung; den ena stunden
Åt fromma verk jag egnar, och den andra
Åt statens värf; naturen fordrar ock
Sin tid och ans, den jag, dess svage son,
Så väl som kvarje annan dödlig menska
Nödsakad är att också akta på.
K. Henr. Bra taladt!
	Wols.	Måtte eders höghet städse,
Så sant som jag skall söka det förtjenn, Befinna mina goda ord i samklang Med goda dåd!
K. Ilenr. Bra taladt än en gång!
Att tala väl är ock ett vackert dåd,
Och likväl äro ord ej dåd. Min fader
1~ölL er rätt kär och sade er det ock;
Han krönte sina ord med gerningar.
Jag ock har hållit er mitt hjerta närmast;
Der fördel fans, dit skickade jag er,
Ja, tog utaf mitt eget för att hopa
Välgerningar på er.
Wols. (Afsides). Hvad vill det säga?
Surr. (Afsides). Gud låte detta gå som det har börjat!
K. Henr. Har jag ej gjort er till den främsta mannen 1 detta rike? Säg mig, jag er ber, Om hvad jag säger nu ni sant befunnit; Och om ni tillstår det, säg vidare

Om ni är oss förbunden eller ej.’ Hvad svarar ni?
	Wols.	Ers majestät, jag tillstår,
Att dagligen er nåd på mig har regnat
Så rikligt att mitt nit det ej kan gälda,
Ty sådant ginge öfver menskors höf van. —Jag städse mindre gjorde än jag ville,
Men dock så godt jag kunde. För mig sjelf
Jag så till vida sträfvat, att jag städse
Haft eder heliga person i sigte
Och statens bästa. All den stora nåd
Som ni på mig, ovärdige, har hopat
Kan blott med undersåtlig tacksamhet
Och böner återgäldas i förening
Med tro och nit som växt och evigt växa
Tills dödens vinter mördar dem.
	K.	Henr.	Förträffligt!
En trogen och en nitisk undersåte
Ni skildrat mig; han njuter ärans lön,
Liksom hans motsats blir med smälek straffad.
Nu vill jag tro, att likasom på er
Min hand, mitt hjerta och min makt har slösat
Mer än på någon annan menniska
Sin nåd, sin ära och frikostighet;
Så bör ock nu ert hjerta, hand och hjerna
Och hela varelse med särskild kärlek,
Utöfver hvad en undersåte är
Sin konung skyldig, framför alla andra
Och älska mig.
Wols.	Min kung, för edert bästa
Jag mera sträfvat har än för mig sjelf;
Så har jag gjort, så gör och skall jag göra,.
Om också hela verlden skulle bryta
Mot er sin pligt och tro och svika er;
Ja, om ock faror så ojindliga
Och rysliga som nånsin tanke skapat
Kringhvärfde mig. Min trohet och min pligt

Liksom en klippa skulle stå i svallet
Och bryta strida böljors brusande
Orubbeligt.
K.	Ilenr. Det der är ädelt taladt; Sen, mina herrar, hvilket troget hjerta!
Han öppnat det för er. (Ger WOLSEY några papper). Läs detta papper,
Och detta ock; gå så att frukostera
Med den aptit ni kan ha qvar, rnylord.

(Konungen går med en ered blick på WOLSEY; hoffolket tränger sig efter honom skrattande och hviskande,>.

Wols. Hvad menar han med detta?
Hvad plötslig vrede! Huru har jag väckt den?
Han gick med hister blick, som om min ofärd
Brann i hans öga; så ett rctadt lejon

På jägarn blickar som har sårat det;
Den blicken dödar. — Jag vill läsa detta;
Det är måhända grunden till hans vrede. —Det är så; detta papper har mig störtat.
Det listan är på oerhörda skatter,
Dem jag till eget bruk har samlat mig
Mest för att vinna påfven och betala
Mitt anhang uti Rom. Försumlighet
Att störta narrar med! Hvad ilsken djefvul
Kom mig att gömmn denna hemlighet
1 det paket jag skickade till kungen?
Fins ingen bot och inga nya konster
Att drifva denna sak ut ur hans hjerna?
Hårdt retar detta honom, men jag vet
Anna ett medel, som till trots för ödet
Skall rädda mig. lYten hvad är det? “Till påfven?”
Vid Gud, det bref och hela underhandling
Som jag till påfven skref! Se så, farväl!
Jag stod på tinnarna af all min storhet,
Och från min ärns fulla middagshöjd
Jag skyndar nu till nedergång: jag faller

Liksom ett stjeirnskott genom dunkel natt, Och ingen ser mig mer.
(flertigarna af NORFOLK och SUFFOLK, grefven af STJRREY och lord kammarherren uppträda).
	Korf.	Lord kardinal,
Hör kungens vilja, som befaller er
Att genast öfverlemna rikssigillet
Uti vår hand och draga er tillbaka
Till Asherhouse, Winchesters biskopssiite,
Tills vidare förordnadt blifver.
	Wols.	Håll!
Uppvisen fullmakt; ord ej mäkta bära
Så vigtigt bud.
Suif.	Hvem vågar trotsa dem,
Då de från kungens egen mun ha gått?
Wols. Tills mer jag ser än vilja blott och ord
Och eder ondska och beställsamhet,
Så kan och vill jag neka det. Nu vet jag
Af kvilken usel malm J äreu gjutna:
Pur afund. Huru träget J mig följen
Uti mitt fall, som om det närde er!
Hur smidiga och hala J er visen
1 allt som lända kan till mitt förderf!
Gån eder ondskas väg, J onde män;
J åberopen christlig rätt; er lön
Skall väl i sinom tid er ges; sigillet,
Som J så häftigt kräfven, gaf mig kungen,
Min herrskare och er, med egen hand
Tillika med min rnng och embete
På lifstid, och till yttermera visso
1 kraft af öppet bref; hvem djerfs det taga?
Surr. Den som det gaf.
	Wols.	Då må han komma sjelf.
Surr. Du är en stolt förrädare, da prest.
Wols. Du ljuger, stolte lord. För några timmar sedan hade Surrey
Förr bränt sin tunga opp än talat så.

Surr. Din högfärd, da skarlakanssyndare,
Har röfvat bort från detta sorgsna land
Den fursteliga Buckingham, min syärfar.
Ej alla kardinalers hufvuden,
Hopknippade med dig och allt ditt värde
Uppvägde ett utaf hans hufvudhår.
Förbannad vare eder politik!
Ni sände mig som vicekung till Irland
Från hjelp och konung och från alla fjerran
Som kunde nåd förvärfva åt de brott,
Som ni på honom diktat; undertiden
Gaf ni af christelig barmhertighet
Med bilan honom atlat.
	Wols.	Detta allt,
Och hvad mylord för öfrigt prata må
Och lägga mig till last, är idel lögn.
Af lag blef hertigen till döden dömd;
Har fri jag var ifrån att hemligt verka
Till hans förderf det vittna klarligen
Hans ädla domstol och hans sjuka sak.
~~ar jag mångordig, kunde jag er visa,

Att ni har lika liten tro som ära,
Och att i undersåtligt nit mot kungen,
Min höge herre, jag mig mäta vågar
Med bättre karl än Surrey och de alla
Som äro vänner af hans dårskap.
	Surr.		Prest!
Din långa rock beskyddar dig; mitt svärd
Du annars kände i ditt hjerteblod.
Uthärden J en sådan högfärd, lorder?
Och af en sådan karl? Om vi oss låta
Topprida så af ett skarlakansskynke,
Farväl med adeln då, gå på, da bisp,
Skräm oss som lärkor med din röda mössa. Wols. För dig är fromhet gift.
	Surr.	Den fromhet, ja,
Som plockar alla landets skatter samman

Uti er egen hand med trug och pock;
Den fromhet som blef röjd uti ert bref
Till påfven emot kungen, denna fromhet
Skall, efter ni så vill, bli allom kunnig. —Lord Norfoik, — om ni är af ädelt blod,
Om allmänt väl ni vördar, om ni tänker
På en föraktad adel och dess söner
Som, om han lefver, knappt bli adelsmän, —-
Fram med hans skuldregister och med listan
På hans bedrifter! — Skrämma vill jag dig
Mer än prestklockan, då en brunögd flicka
Låg mun mot mun med dig, lord kardinal.
Wols. Hur djupt jag skulle denna man förakta, Om icke christlig kärlek det förböd.
Norf. Ert skuldregister är i kungens händer; Fult ser det ut.
	Wols.	Så mycket skönare
Och fiäckfri skall min oskuld lysa fram, Då kungen pröfvat mig.
	Surr.	Det hjelper ej;
Mitt minne vare tack, jag har ej glömt
Hvad på den listan står, och det skall fram.
Om ni det kan, så rodna och bekänn;
Det vore dock en smula ärlighet.
Wols. Gå på, min herre; jag ert anfall trotsar, Och rodnar jag, så är det vid att se
En adelsman så sakna vett och seder.
Surr. Jag saknar heldre dem än hufvudet.
INå väl: först har ni utan kungens vetskap
Försökt att bli legat för att förlama
Hvar biskops myndighet i hela landet.
Norf; Dernäst har ni i alla bref till Rom
Och andra makter nyttjat detta uttryck:
Ego et rex meus, som ger tillkänna
Att kungen är er tjenare.
	Suif.	Och sedan
Har utan konungens och rådets vetskap

Ni dristat er att föra rikssigillet
Med er till Flandern, då ni skickades
Som sändebud till kejsaren.
	Surr.	Än mera;
Ni sände till Gregor de Cassalis
En vidsträckt fullmakt till att göra upp
Förbund emellan England och Ferrara,
Allt utan konungens och rådets vetskap. Sujf. Och utaf lutter högfärd lät ni prägla
Er	kardinalshatt på vår konungs mynt. Surr. Och sände ut omäteliga summor —Hur ni förvärfvat dem, det vet ni bäst —Till Rom för att en högre värdighet
Tillmuta er och så utarma landet.
Jag kunde säga mycket mer ännu,
Men då om er det hnndlar och är nedrigt,
Så vill jag derined ej min mun befläcka.
Kamm. Mylord, träng ej så hårdt på fallen man~ Det är ej rätt; hans brott må lagen näpsa, Men icke ni; det svider i mitt hjerta
Att se hans storhet krossad så i spillror. Surr. Jag vill förlåta honom.
	Suif.	Kardinal,
Hans majestät har vidare beslutat,
Att såsom allt hvad ni i detta rike
Som Roms legat har nyligen bedrifvit
Hemfaller under lagen premunire,
Så skall en sådan lag mot er citeras
Och allt ert gods och alla länderier,
Så löst som fast, till kronan dragas in
Och ni förklaras utom kungens skydd. —Det är mitt värf.
	N”orf.	Och så vi lemna er
Åt edra fromma tankar och er bättring.
Det spotska svar ni gaf oss om sigillet,
Som skulle lemnas uti våra händer,
Skall kungen nog få veta; utan tvifvel

Skall han er tacka; nu farväl med er, Min lilla goda kardinal!
	Wols.	Farväl
Med detta lilla goda J mig unnen!
Farväl, ett långt farväl med all min storhet!
Se, det är menskans lott; i dag hon skjuter
Förhoppnings späda löf, i morgon blommor
Och yfs af ärans- röda blomsterklasar:
Och öfvermorgon kommer mordisk frost
Och — bäst den dåren menskan bidar på
Sin storhets mognad — biter roten af;
Då faller hon som jag. Ja, jag har vågat —Likt yra pojkar som på blåsor simma —Mig mången sommar ut på ärans haf,
Men allt för långt; min högt uppblåsta stolthet
Brast under mig till slut; nu drifver jag,
Trött och i tjensten grånad, vind för våg
Uti den vilda ström som skall mig sluka.
0, veridslig ståt och makt, jag hatar er!
Min själ är född på nytt; o, hur eländig
Den usling är, som litar uppå furstar!
Ty mellan furstars ljufva leende,
Emellan deras nåd och onåd bo
Mer skräck och qval än krig och qvinnor hafva,
Och faller man — som Lucifer man faller
För att ej hoppas mer.

(CROMWELL uppträder full af bestörtning).
Hur är det, Cromwell?
Cromw. Jag kan ej tala, herre.
Wols.
Åt min olycka? Kan du undra på
Att storhet sjunka kan? Nej, om du gråter —Då först är Wolsey fallen.
	Cromw.	Hur befinner
Sig eders nåd?
Wols.
Hvad? Förskräckt

Så verkligt lycklig varit, kära Cromwell.
Nu känner jag mig sjelf, nu känner jag
En frid som öfvergår all jordisk ära —Ett lugnadt samvete. Mig kungen botat,
Tack vare honom; han barmhertigt tagit
Från dessa skuldrors bräckta pelare
En last som kunde sänka hela flottor,
Min allt för stora ära. 0, det är
En börda, kära Cromwell, ja en börda
För tung för den som hoppas himlen vinna.
6Yromw. Det gläder mig, att ni tar saken rätt.
Wols. Jag hoppas det; nu tycks mig jag är färdig,
1 stöd utaf den själskraft som jag känner,
Att bära fler och större lidanden
An mina svaga fienderna mig ärna.
Hvad nytt, min vän?
	Cromw.	Det tyngsta och det värsta
Ar kungens hat mot er.
	Wols.	Gud skydde honom!
Cromw. Dernäst att Thomas Morus blifvit kansler Uti ert ställe.
Men Wols. Det var något hastigt.
han är skicklig. Må han länge dväljas
1 kungens gunst och främja samvetsgrant
Sanning och rätt, så att hans ben må hylla,
Då saligt han sitt lopp fullbordat har
Uti en graf af faderlösas tårar!
Hvad mer?
Gromw. Att Cranmer kommit hem med ynnest Och bhifvit Canterburys erkebiskop.
Wols. Se, det var nytt!
	Gromw.	Och sist att lady Anna,
Som kungen redan längesedan äktat
1 hemlighet, har visat sig offentligt
1 dag som drottning uti slottskapehlet;
Nu talas blott om hennes kröning.
	Wols.	Cromwell,

Hon var den tyngd som tryckte mig till marken.
Hans höghet gick sin egen väg, och jag
Förlorade för denna qvinnas skull
För evigt all min herrlighet och rang.
Ej solen mer min ära skall bestråla,
Ej purpra mer den ädla tropp som tillbad
Mitt leende. Gå bort, gå från mig, Cromwell;
Jag är en stackars störtad man, ej värd
Att vara mer din herre. Gå till kungen;
Den solen, hoppas jag, skall ej gå ner!
Om dig och om din trohet har jag talat
Med honom, och han skall din lycka göra.
Han skall bli rörd vid minnet utaf mig,
Ty han är ädel; han skall icke låta
Din tjenst och tillit också gå förlorad.
Stöt honom icke, Cromwell; passa på,
Sörj för din framtids säkerhet.
	&omu’.	Mylord,
Skall jag då lemna er? Skall jag förlora
En sådan god och from och ädel herre?
Den ej stenhjerta har må vittne bära,
Hur sorgsen Cromwell skiljes från sin herre. —Min tjenst är konungens, men mina böner
För evigt och för evigt äro edra.
Wols. Cromwell, ej någon tår jag tänkte fälla
1 all min sorg, men du har tvungit mig
Med din tillgifvenhet att spela qvinna.
Vi torka våra ögon; .hör mig, Cromwell:
Då jag är glömd, som snart skall ske, och sofver
1 kalla marmorn, der ett ord om mig
Ej mer hörs af, så säg att jag dig varnat,
Säg, Wolsey — han som gick på ryktets stig
Och mätte ärans alla djup och skär —Fann i sitt skeppsbrott dig en väg till räddning,
Den sanna, säkra, som han sjelf förlorat.
Tänk på mitt fall och hvad som störtat mig.
Cromwell, jag varnar dig, drif högfärd bort;

v.	18

Den synden störtat englar, huru kan
Guds afbild menskan dervid hafva båtnad?
Glöm städs dig sjelf, och älska dem dig hata;
Slem vinning flyr, men ärligt varar längst.
Bär i dIn högra hand den milda friden,
Den tystar groll. Gör rätt och frukta ingen.
Låt all din håg stå till ditt fosterland
Och Gud och sanning; om du skulle falla,
Så faller du som en martyr, min Cromwell.
Din konung tjena; och — kom, led mig in,
Gör der förteckning uppå allt mitt gods
Till sista öret; det hör kungen till.
Min prestdrägt och min rena lit till himlen
Ar allt som nu jag vågar kalla mitt.
O	Cromwell, Cromwell, om jag tjenat Gud
Med hälften af det nit jag egnat kungen,
Han hade icke på min ålderdom
Mig kastat naken ut för oväns hand. Cromw. Var tålig, kära herre.
	Wols.	Ja. Farväl
Med hofvets glans! Till himlen flyr min själ.	(De gå).

FJERDE AKTEN. FORSTA SCENEN.
En gata i Westminster.

(Två adelsmän möta hvarannan,).

1 Adeism. Annu en gång, välkommen!
	2 Adeism.		Likaledes.
1 Adeism. Ni visst har ställt er här för att se på. Hur lady Anna kommer från sin kröning?
2 Adeism. Fullkomligt riktigt. Då vi möttes sist, Kom hertig Buckingham från sitt förhör.
1 Adeism. Ja, det är sant; det var en sorgens tid, Nu är det glädjens.
	2 Adeism.	Ja; och borgerskapet
Till fullo visat har sin konungskhet;

HENRIK DEN ÅTTONDE. IV, l.
69
Det städse färdigt är, det må man tillstå, Att fira kröningsdagarna med lustspel Och ståt och äreportar.
1 Adeism.	Men så väl
Och präktigt tillstäldt såg man aldrig förr.
2 Adeism. Tillåt mig fråga hvad det är för papper Som ni i handen har.
1 Adeism.	Jo, det är listan
På dem som skola göra tjenst i dag
Som rikets embetsmän vid kröningen.
Främst uti rang är hertigen af Suffoik
Som rikets drots, så hertigen af Norfolk
Som lord-marskalk; ni sjelf kan läsa resten.
2 Adelsmn. Jag tackar er; om jag ej bruket kände, Jag skulle gerna sett uti ert papper.
Men säg, hur går det nu med Catharina, Prinsessan enkan, och med hennes sak?
1 Adeism. Det skall jag säga. Erkebiskopen
Af Canterbury höll i samråd med
Fler vördiga och lärda ordensbröder
Helt nyss en sammankomst i Dunstable,
Sex mil från Ampthill der prinsessan bor.
Dit blef hon ofta stämd, men mötte ej;
Då blef hon för sitt uteblifvande
Och kungens samvetsskrupler skild från honom
Enhälligt utaf dessa lärda män
Och hennes äktenskap ogiltigt dömdt.
Hon sedan dess till Kimbolton har flyttat,
Der nu hon ligger sjuk.
2 Adeism.	Ack, stackars fru! —(Trumpeter höras).

Trumpeter ljuda, låt oss stanna här;
Der kommer drottningen.

L~fliga fanfarer höras; derpå komma:
l. Två domare.

18*

(Kröningsprocessionen).

2. Lord kansleren med rikssigillet; en staf bäres framför honom.
3.	Chorgossar, som sjunga.
4.	Lord Mayor’n af London bärande stafven; derpå strumpebandsordens härold i sin vapenrock och med en förgyld kopparkrona på hufvudet.
5. Markis DORSET med en gyldene spira och en halfkrona af guld på hufvudet. Bredvid honom grefven af SURREY bärande silfverstafven med dufvan; på hufvudet har han en greflig krona. Begge hafva strumpebandsordens riddarkedja om halsen.
6.	Hertigen af SUFFOLK i galadrägt; han har krona på hufvudet och i handen en lång h t staf såsom rikets drots. Bredvid honom hertigen af NORFOLK med marskalksstaf och krona på hufvudet. Begge hafva strumpebandsordens riddarkedja om halsen.
7.	Bin thronhimmel buren af fyra baroner af de fem hamnarna; under densamma går drottningen i sin kröningsmantel; hon har krona på hufvudet och håret rikt smyckadt med perlor. På hvardera sidan om henne gå biskoparna af London och Winchester.
8.	Den gamla hertiginnan af NORFOLK med en liten krona af guld, genomfiötad med blommor; hon bär upp drottningens släp.
D.	Flera grefvinnor och damer med diademner af guld, utan blommor.

2 Adelsm. Ett kungligt tåg, minsann! — Jag känner dessa; —Hvem är det som bär spiran?
	1 Adelsm.	Markis Dorset;
Och det är grefve Surrey som bär stafven.
2 Adeism. En ståtlig ädling! Han som kommer der, Det är ju hertig Suffolk?
	1 Adelsm.	Ja, riksdrotset.
2 Adelsm. Och så lord Norfoik?
	1 Adelsm.	Ja.

HENRIK DEN XTTONDE. IV, l.
71
2 Adelsm. (1 det han ser på drottningen). Gud dig välsigne!
Så ljufligt anlet har jag förr ej skådat. —Jag svär det vid min själ, hon är en engel;
Vår kung omarmar hela indien,
J8 mer, långt mer, då han omarmar henne;
Jag klandrar ej hans samvete.
	1 Adelsm.	De herrar
Som bära baldakinen öfver henne De äro fyra af de fem baroner, Som föra titel efter Englands hamnar.
2 Adelsm. De lycklige! Och lycklig en och kvar Som henne nalkas; hon som släpet bär
Ar ju den ädla hertiginnan Norfoik?
1 Adelsm. Ja, och de öfriga grefviunor alla.
2 Adelsm. Det syns på kronorna. De likna stjernor, Månntro de kunna falla?
1 Adelsm.	Tyst med det!
(Processionen går ut under fonfarer).
(Bin tredje adelsman kommer).

Guds fred, min vän; hvar har ni blifvit stekt? 3 Adelsm. 1 kyrkan, uti trängseln; ej ett finger,
Mer än som fanns, fick rum; och jag är qväfd Af idel lust och fröjd och ståt.
	2 Adelsm.	Ni såg
Högtidligheten?
3 Adelsm. Ja.
	1 Adelsm.	Hur gick det till?
3 .Adelsm. Väl värdt att se.
	2 Adelsm.	Berätta då för oss.
3 Adelsm. Så godt jag kan. Så snart den rika strömmen
Af herrar och af damer hade fört
Vår drottning till en upphöjd plats i choret,
Så drog den sig tillbaka; hennes höghet
Satt så en stund bortåt att hvila sig
Uppå en präktig thron och visade

Sig ädelt i sin skönhets glans för folket.
Tro mig, hon är den fagraste bland qvinnor
Som legat i en makes famn; då folket
Fick henne riktigt se, så blef ett buller
Som när i tåg och tackel stormen susar
Gällt och fulltonigt; huttar, öfverrockar,
Ja vestar svingades; om näsorna
Ej sutit fast, de hade strukit med.
En sådan fröjd jag aldrig skådat; qvinnor,
Som gingo uti sista veckan, trängdes
Högmagade liksom murbräckor fram
Och bröto sig en väg igenom trängseln.
Ej någon enda man der kunde säga:
“Det är min hustru;” allt var sammanväfdt
Uti ett enda stycke.
	2 Adelsrn.	Vidare.
3 Adelsm. Då steg hon upp och gick så sedesamt
Till altaret, knäböjde och mot himlen
Slog helgonlik de sköna ögon upp
Och bad andäktigt; steg så upp igen
Och böjde sig för folket. Mellertid
Af erkebiskopen af Canterbury
Åt henne kunglighetens äretecken,
Den helga oljan, konung Edvards krona,
Fridsdufvan, spiran och de öfriga
Rikets insignier; när det var gjordt,
Så stämdes upp enhälligt ett Te Deum
Åtföljdt af rikets valdaste musik.
Derpå med samma pomp och ståt hon gick
Till York-place åter, der nu taffel hålles.
1 Adelsm. Säg icke York-place mer, det är förbi; ~Det namnet föll, när kardinalen föll:
Det heter Whitehall nu och hör till kungen.
3 Adelsm. Det vet jag, men det gamla namnet sitter An qvar på tungan.
2 Adelsm. Tvenne biskopar

På hvar sin sida om vår drottning gingo; Säg, hvilka voro de?
3 Adeism.	Stocksley och Gardiner, Den ena Londons, Winchesters den andra; Nyss Gardiner var skrifvare 1108 kungen, Nu är han biskop.
	2 Adeism.	Han af Winchester
Lär just ej älska erkebiskopen,
Den ädle Cranmer.
	3 Adeism.	Det vet hela landet.
Än bär det sig, men om det bryter lös, Har Cranmer nog en vän som icke sviker.
2 Adeism. Hvem menar ni?
	3 Adeism.	Jag menar Thomas Cromwell;
Han står hos kungen högt och är i sanning
En vän att lita på. Till vaktare
Af kronjuvelerna han utnämnd är
Och redan utaf kungens råd en medlem. 2 Adelsm. Han går nog längre.
	3 Adeism.	Utan tvifvel. Kommen,
J gode herrar, följen mig till hofvet,
J skolen mina gäster vara der;
Jag har väl något till att bjuda på;
Vi	kunna under vägen språka mer.
	Råda. Ni äger att befalla oss, min herre.	(De gå).

ANDRA SCENEN.
Kimbolton.

(Enkefurstinnan CATHARINA, sjuk; h~n ledes in af GRIF
FITH och PATIENZA).

Gröj. Hur mår ers höghet?
	Cath.	Jag är dödssjuk, Griffith.
Som tyngda grenar sjunka mina knän
Och vilja gerna vara qvitt sin börda.
Gif mig en stol; se så, nu är jag bättre.

Du sade ju, då du mig ledde, Griffith, Att ärans skötebarn, den store Wolsey, Var död?
Griff Ja, eders höghet; men jag trodde ej, Att ni för smärta hörde hvad jag sade.
Cath. Förtälj mig hur han dog, min goda Griffith; Om fromt han dog, så gick han före mig
Som ett uppbyggeligt exempel.
	Griff.	Ja,
Det säges, att han skildes hädan fromt;
Ty då af store gref Northumberland
1 York han häktades att föras fram
Som svår förbrytare att stå för rätta,
Så blef han plötsligt sjuk, och det så illa
Att	ej han kunde på sin mula sitta. Cath. Ack, stackars man!
Griff.	Dock kom han fram till Leicester
Med små dagsresor, tog i klostret in,
Der abboten med hela brödraskapet
Tog honom ärofullt emot. Till denne
Han sade dessa ord: “ack, fader abbot,
En gammal man af statens stormar bruten
Vill	lägga sina trötta ben hos er;
En smula jord barmhertigt honom unnen !“
Gick så till sängs, der mer och mer hans sjukdom
Grep honom an; och på den tredje qvällen
Mot klockan åtta — sjelf han förutsagt,
Att denna timma skulle bli hans sista —Gaf han med ånger, tårar, sorg och andakt
Fåfänglig äras glas till verlden åter,
Sin själ till Gud och somnade i frid.
Cath. Han hvile så; hans fel ej tynge honom!
Dock låt mig, Griffith, med all christlig kärlek
Om honom säga så: han var en man
Af otämd stolthet, som med furstar städse
Sig jemlik aktade, en man som styrde
Med ränker landet och som sålde tjenster.

Hans vilja var hans lag; vid hofvet spred han
Osanningar och städse dubbel var
1 ord och mening; skonsam var han aldrig,
Om icke när han hade ondt i sinnet.
Hans lofven var, som han var fordom, stor,
Men dess besked, som han är nu, — ett intet
J~ösaktig var han med sin kropp och gaf
At Clerus ondt exempel. Ädla fru, Griff.
Medmenskors synder rista vi i koppar, Men deras dygder skrifva vi i vatten. Låt mig nu tala om hans goda sidor.
Cath. Ja, goda Griffith, annars vore jag Ju oförsonlig.
Gri~f Denne kardinal,
Fastän af nedrig börd, var utan tvifvel
Till mycken ära danad. Re’n som barn
Han lärd och grundlig, klok och duglig var,
Skarpsinnig och vältalig, omotståndlig,
‘En bister man mot sina fiender,
Men som en sommar mild mot sina vänner.
Om han ock var omättlig uti vinning, —Och det är synd — så var han dock en prins
1 gifmildhet; det vittna dessa båda
Lärdomens tvillingar, som han har stiftat,
Ipswich och Oxford! — Utaf dem den ena
Med honom föll; ej sin välgörare
Den öfverlefva ville; men den andra
Ej fullvåxt än, har dock så ryktbar blifvit,
Så herrlig uti konst, så blomstrande,
Att ej dess make fns i christenheten.
Frid öfvertäckte Wolsey, då han föll;
Ty då, men icke förr, sig sjelf han kände
Och såg hur saligt är att ringa vara;
Den största äran på hans ålderdom
Var den, som menskor icke kunna gifva —En död i Herranom.

	Cath.	Då jag är död
Jag kan ej någon bättre härold önska,
Ej någon bättre talare som räddar
Mitt lefverne och ära från förtal,
An dig, min goda redeliga Griffith.
Din ödmjukhet och christeliga kärlek
Ha tvungit mig att på hans döda mull
Min värsta ovän hedra. Frid med honom! —Patienza, stanna qvar och lägg mig lägre;
Snart är din möda slut. — Miu goda Griffith,
Låt spela upp den sorgeliga ton,
Som jag min grafsång kallade; jag vill
Emellertid på himlens harmoni,
Dit nu jag går, här sitta still och tänka.
(Sorglig och högtidlig musik).
Griff. Hon sotver; goda flicka, sätt dig still, Hon vaknar annars; — Tyst, min Patienza.

<Drömmen. Sex skepnader i hvita kläder, lagerkransar på hufvudet, gyldene masker för ansigtet och palmqvistar. i händerna sväfva långsamt öfver teatern. De helsa CATHARINA och dansa. Vid vissa vändningar i dansen hålla de två första en blomsterkrans öfver hennes hufvud, under det de fyra öfriga vördnadsfullt buga sig. Detsamma upprepas af nästföljande par och slutligen af det szsta. CATHARINA ger i sömnen tecken till glädje likasom af en högre ingsfvelse och sträcker båda hästderna emot himmelen. Derpå försvinna skepnaderna Och taga kransarne med sig. Musiken fortfar).

(‘ath. Hvar, fridens andar, ären J? Försvunna? Och lemnen mig här ensam i mitt qval?
GrsJJ. Vi äro här.
Cath.	Er kallade jag ej;
Såg ni ej någon, då jag sof?
	Griff.	Nej, ingen.
Cath. Såg ni då ej just nu en englaskara Som böd mig till en fest;/ med tusen strålar

Som solen glänste deras anleten.
De lofvade mig evig salighet
Och skänkte kransar, dem jag ännu ej
Är värd att bära, Griffith, men jag skall
En gång det blifva.
	Griff.	Ack, min höga fru,
Det fröjdar mig, att ljufva drömmar lifva Er fantasi.
(‘ath. Låt strax musiken sluta,
Den plågar nu mitt öra.
Pat.	Ser ni, Griffith,
Hur hennes höghet plötsligt är förvandlad?
Hur lång hon är i anletet och blek?
Hur iskall? Ser ni väl på hennes ögon? Omif. Hon dör! Bed, flicka, bed!
Pat.
cEn budbärare kommer).
(Musiken upphör).

Gud styrke henne!
Rudb. Ers höghet —
	Cath.	Oförskämda menniska!
Förtjena vi ej mera vördnad?
	GriJJ’.	Orätt
Ni gör som för er upp så groft mot henne, Då ni dock vet att hon ej vill förlora
Sin fordna storhet; skynda er och knäböj?
Rudb. Jag ödmjukt ber ers majestät om tillgift; 1 hast jag var ohöflig; utanföre
En herre väntar, sänd till er från kungen.
Cath. Låt honom komma, Griffith; men den karlen Jag aldrig mer vill se.
(GRIFFITH går med budbäraren och återkommer med CAPUCIUS). Ser jag ej orätt,
Så är ni kejsarens ambassadör,
Min höge frändes, och ert namn Capucius.
Cap. Min fru, densamme; till er tjenst.
  ~Z!ath.	Mylord,
Grymt hafva rang och öden ändrat sig,

Se’n först ni såg mig; men, jag beder er, Säg hvad som fört er hit.
	6~ap.	Min ädla fru,
Min egen hyllning först och främst; dernäst
Hans majestäts befallning att er söka,
Er sjukdom grämer honom, och han skickar
Igenom mig sin fursteliga helsaing
Och beder hjertligt er att hafva tröst.
Cath. Min bästa lord, för sent den trösten kommer~
Liksom benådaing sedan dom är verkställd.
Om jag i tid den läkedomen fått,
Den hade hjelpt, — nu trösta endast böner.
Hur mår hans höghet?
	Cap.	Han vid helsa är.
Cath. Han vare städse så och blomstre evigt,
När jag hos maskar dväljes och mitt namn
Från England bannlyst är! Min Patienza
Har du det brefvet låtit skicka af,
Som jag dig skrifva bad?
Pat.	Ej än, min fru.
(Hon ger det till CATHARINA).
Cath. Då ber jag ödmjukt er att lemna detta Till konungen min herre.
	Cap.	Hjertligt gerna.
Cath. Jag deri åt hans godhet anbefallt
Vår rena kärleks bild, hans lilla dotter; —Välsigne himlen henne rikligen! —-
Uppfostre han i tukt och ära henne!
Hon ung och ädelt blygsam är; jag hoppas
Hon skall förtjena det, — samt älske henne
För hennes moders skull, som älskat honom,
Gud vet hur dyrt! — Min nästa stackars bön ‘ Ar, att hans höghet ville ömkan hafva
Med mina arma qvinnor, som så länge
Mig troget följt i både nöd och lust;
Det fina ej en bland dem, jag det bedyrar
Och kan ej ljuga nu, som ej förtjenar

För dygd och ärbarhet och själens skönhet
Samt fläckfri vandel en den bästa man,
Helst dock en ädling; lycklig blifver den
Som äktar en af dem! Sist beder jag
För mina tjenare; de äro arma,
Men armod drog dem aldrig bort från mig.
Må sina löner de till fullo njuta
Och något derutöfver mig att minnas;
Om himlen mig beskärt ett längre lif
Och rikedom, vi skildes icke så.
Se, det är brefvets innehåll; mylord,
Vid allt som högt ni älskar här i verlden,
Så sant ni unnar döda ro i grafven,
Blif dessa armas vän och mann kungen
Att denna sista rätt bevilja mig!
Cap. Vid Gud! om jag det icke gör, så vill Jag mer ej kallas man.
	Cath.	Jag tackar er,
Min goda lord; för fram till konungen
Uti all ödmjukhet min helsning; säg,
Att nu hans långa sorg ur veriden går,
Och att i döden jag välsignar honom;
Det gör jag ock. — Det svartnar för mitt öga —Farväl, mylord! -— Griffith, farväl! — Patienza,
Du får ej gå. Nu måste jag till sängs;
Låt kalla flera qvinnor hit, min flicka.
Då jag är död, så låt min kropp med heder
Behandlas, Patienza; öfverhölj den
Med jungfrurosor, att en hvar må veta
Att intill döden kysk jag var som maka,.
Låt balsamera mig och visa liket.
Fast jag ej drottning är, så jorda mig
Som drottning och som dotter till en konung.
Jag mäktar icke mer. —(CATHARINA bäres ut af sina fruntimmer).

FEMTE AKTEN. FORSTA SCENEN.

Ett galleri i kungliga slottet.

(GARDINER, biskop af Winchester, uppträder med en page som bär en fackla framför honom. Sir THOMAS LOVELL möter honom,).

Gard. Är klockan snart ej ett?
	Pag.	Jo, den har slagit.
Gard. Nödtorftens timmar borde dessa vara,
Ej nöjets; denna tid är hvilans tid,
Som stärker vår natur och är ej gjord
Att slösa bort. — God natt, sir Thomas Lovell;
Hvarthän så sent?
	Lov.	Har ni hos kungen varit,
Mylord?
Gard. Just nu jag kommer ifrån honom; Han sitter vid primero med lord Suffoik.
Lov. Jag måste ock till honom före sängdags. Er tjenare, mylord!
	Gard.	Ej än, sir Thomas.
Hvad är på färde? Brådtom tycks ni ha;
Om ni ej tager illa upp min fråga,
Så säg en vän hvi så i natt ni brådskar.
De värf, som spöken likt vid midnatt vandra,
Ju äro af en vildare natur
An dagens värf.
	Lov.	Jag älskar er, mylord,
Och vågar hviska er en hemlighet
Långt större än mitt är’nde; drottningen
1 barnsnöd är och uti högsta fara,
Man fruktar hon skall dö.
ij Gard.	För hennes lifsfrukt
Jag hjertligt heder, att den lefva må
Och blomstra skönt; men stammen borde ryckas
Med roten upp.

	Lov.	Jag ville säga: amen;
Dock bjuder mig mitt samvete att tillstå, Att hon en from och älsklig qvinna är Samt värd en bättre önskan.
	Gard.	Men, min herre, —
Hör mig, sir Thomas, ni en ädling är
Af rätta tron och både from och klok;
Hör hvad jag säger, det går aldrig väl —Nej aldrig, Thomas Lo’rell, lit på det,
Förr’n Cranmer, Cromwell, hennes begge händer,
Och hon i grafven bo.
	Lov.	Mylord, ni talar
Om två af rikets mägtigaste män.
Nyss väktare af kronjuvelerna,
Har Cromwell blifvit arkivarie
Och kungens sekreterare samt står
På språng till vida högre värdighet
Med tid och stunder; erkebiskopen
Är kungens hand och tunga; hvem törs säga
Ett ord mot honom?
	Gard.	Jo, sir Thomas, jo,
Den fns som törs; jag sjelf vill våga på
Att sjunga ut: ja till och med i dag —Det kan jag säga er — jag hetsat upp
Rådsherrarna och visat att han är —Hvad både jag och de tillfyllest veta —En erkekättare, en pestilens
Som smittar landet; retade af detta
De hafva ansatt kungen, och han har
Så vida lyssnat till vårt klagomål
Att han, af gunst och nåd och kunglig omsorg
Samt aning om det gräseliga onda
Som vi angifvit, låtit stämma Cranmer
1 morgon bittida till svaromål
För rikets råd. Han är ett otäckt ogräs,
Som måste rotas ut. — Men jag er hindrar
1 edra göroniål; god natt, sir Thomas.

Lov. God natt, mylord; jag är er tjenare.
(GARDINER och pagen gå,~.
(Konungen och hertigen af SUFFOLK uppträda,).
K. llenr. Carl, jag vill icke spela mer i qväll; Jag tankspridd är, ni är mig öfverlägsen.
Suif. Jag aldrig förr Isar vunnit af ers höghet.
K. Henr. Blott sällan, Carl,
Och skall ej heller, om jag spelar aktsarnt. —Nå, Lovell, säg, hvad nytt från drottningen?
Lov. Jag fick ej sjelf till henne föra fram
Ert ärende, men hennes kammarfruar
Besörjde det; i största ödmjukhet
Hon tackar er, och önskar att ni ville
För henne bedja.
K. Henr. Ha! hvad säger du? För henne bedja? Är hon då i barasnöd?
Lov. Så sade hennes damer; hon lär plågas Som vore hvarje qval en död.
	K.	Henr.	Den arma!
SuJJ. Gud låte henne lyckligen förlösas Med lindrig smäita och ers höghet fröjda Med lifsarfvinge!
K. Henr. Det är midnatt, Carl; Gå du till sängs, och tänk i dina böner Uppå min stackars drottning. Lemna mig, Ty mina tankar tåla icke sällskap.
Suif. Jag önskar eders höghet en god natt, Och vill i mina böner sluta in
Min goda herrskarinna.
	K.	Ilenr.	Carl, god natt.	(SurroLE går,).
(Sir ANTON DENNY uppträder,).
Nå, sir, hvad nytt?
Denny. Här är jag med lord erkebiskopen, Som ni mig har befallt.
K Henr.	Ha! Canterbury?
Denny. Ja, herre.

	K.	Henr.	Det är sant. Hvar är han, Denny?
Denny. Derute väntar han.
	K.	Henr.	För honom in.
	(DENNY går,).
Lov. (Afrides,). Der lm vi det som bispen talte om; Jag kom i lycklig stund.

(DENNY kommer tillbaka med CRANMER).
	K.	Henr.	Gå, lemna rummet!
			(LOVELL tyckes vi~ja dröja qvar,).

Ha! sade jag ej: gå! Hvad nu! (LOVELL och DENNY gå). Cranm. (Afsides). Jag bäfvar; — hvi ser han så bister ut?
Det bådar ondt. Allt står ej riktigt till.
K. Henr. Nå väl, mylord, mi önskar visst att veta Hvi jag ~har kallat er.
	Cranm.	Det är min pligt
Att lyda eders höghet.	(Han knäböjer).
	K.	Henr.	Nej, stig upp,
Min vördigaste lord af Canterbury,
Vi vilje här en stund spatsera samman;
Jag kan berätta nytt för er; kom hit,
Kom hit, gif mig er hand. Ack, bästa lord,
Det smärtar mig att säga och jag sörjer
Att nödgas repa upp det som nu följer:
Jag har, och med bekymmer, nyss förnummit
Rätt svåra, hör ni det, mylord, rätt svåra
Anklagelser mot er; på grund af hvilka
Vi och vårt statsråd vilje denna morgon
Er taga i förhör, der ni ej strax
Så fritt och klart er oskuld kan bevisa,
Att ni, till vidare förhör i saken
Som kräfva svar, ju måste er beqväma
Att bo uti vår Tower; ni är pär
Och måste så behandlas, annars träder
Der intet vittne fram.
	Oranm.	Jag tackar ödmjukt
Och fröjdar mig åt denna läglighet
	v.	19	289

Att blifva dugtigt vannad, så att kornet
Sig skiljer ifråa agnarna; jag vet,
Att ingen är af onda tungor lastad
Så hårdt som jag.
	K.	Henr.	Stå upp, lord Canterbury;
Din tro och heder hafva slagit rot
1 oss, din vän; gif mig din hand, stå upp,
Låt oss spatsera. — Nå, vid herrans moder,
ilvad är ni för en karl? Jag väntade
Ni skulle kommit fram med en supplik
Om at@ jag skulle konfrontera er
Med er an*lsgare och utan fängsling
Förhöra er på stund.
	Ctanm.	Min store kung,
Jag litar på min ärlighet och trohet;
Och slå de felt, så skall jag med min ovän
Mig fri~jda åt mitt fall, ty utan dem
Jag vore intet värd. Jag fruktar intet
Hvad man än säga må.
	K.	Henr.	Då vet ni ej
Hvad verlden vet, er ställning här i veriden.
Rätt många fiender
Ni har och mäktiga, hvars ränker äro
1 samma stil; ej rätt och sanning alltid
Gå som sig bör med seger ur processer.
Hur lätt kan icke niding köpa niding
Att svära falskt? Man sådant skådat förr.
Makt hafva edra fiender och ondska
1 samma mått. Tror ni på bättre lycka,
Hvad falska vittnen angår, än er herre,
Hvars tjenare ni är, då här han lefde
På denna snöda jord? Gif akt, gif akt!
Tror ni det är så lätt att hoppa öfver
En afgrund? Sjelf ni friat till ert fall.
Cranm. Gud och ers majestät min oskuld skydde, Ty annars faller jag uti den snara
Som utlagd är för mig!

	K.	Henr.	Var vid godt mod!
De skola icke langre gå an jag
Tillstädjer dem. Var lugn och möt i dag
För deras domstol; om de skulle fresta
Att drifva det derhän att ni skall häktas,
Så uraktlåt ej att på bästa sätt
Gendrifva dem, och det med häftighet
Om så behöfs; om ej med skäl och grunder
Ni kan er hjelpa, visa denna ring
Och vädja inför de~m till oss. — Nej se,
Den goda mannen gråter! Trogen är han,
J’a, på min heder! Vid Guds helga moder,
Han är en ärlig själ! Ej bdttre fins
1 hela E.ssgland. — Gå er vag och gör
Som jag har sagt. — Han har i tårars flod
Sin tunga qväfl.	(CRANMER går~>.

(En gammal hofdam uppträder).
En hofkav. (Bakom 8cenen). Hvad vill ni? Stanna der. Hofd. Jag skannar ej! Det budskap som Jag bringar
Ursäktar dristigheten. Goda englar
Omsväfve dig, min kung, och skyle dig
Med sina vingar!
K. Hen~. Jag ditt budskap läser IJti din blick. Ar drottningen förlöst?
Säg ja, och med en gosse.
	Hofd.	Ja, ja, ja,
En älsklig gosse; Gud till evig tid
Välsigne henne! — Det en flicka är,
Som nog får gossar. Herre, drottningen
På er blott väntar och att ni skall göra
Bekantskap med den lilla resande;
Hon liknar er liksom en droppa vatten —
K.	Ilenr. Hör, Lovell —
	Lov.	Herre!
	K.	Ilenr.	Ge åt henne här
Etthundra mark. Jag går till drottningen. (Konungen går).
	19*	291

Hofd. Blott hundra mark? Vid Gud, jag skall ha mer!
Det är ju hvad man ger en simpel stalidräng.
Mer skall jag ha, ja gräla mig till mer.
Jag sade ju, att hon var lik sin far?
Får jag ej mer, tar jag mitt ord tillbaka;
Man måste smida, medan jernet glödgar.	(Hon går).

ANDRA SCENEN.

Ett rum utanföre statsrådets sessionssal.

(CRANMER uppträder. Retjenter, dörrvaktare m. m. stå och
vänta).
C,aäm. Jag hoppas, att jag ej för sent har kommit; Dock sade budet, som från rådet sändes, Att det var brådtom. Dörren stängd! Hvad nu? —Dörrvaktare! — Ni vet väl hvem jag är?
Dörrv. Ja, herre, men jag kan ej hjelpa er.
Cranm. Hvad?
Dörrv. Ers nåd får vänta, tills ni kallas in.

(Doktor BIJTTS uppträder).
Cranm. Ja så.
Butts. (Afsides). Hvad elakhet! Det gläder mig, Att lyckligtvis jag denna vägen kom;
Det här skall sägas kungen.
Cranm. (Afsides.) Det är Butts,
Kung Henriks läkare; hur allvarsamt
Han blickade på mig, då han gick fram!
Gud gifve, han ej spådde mig mitt fall!
Ty det är säkert förberedt med flit
Af mina fiender — Gud bättre dem,
Jag aldrig retat deras ilska upp —Att störta mig; ty annars blygdes de
Att låta mig, som deras like är,
Vid dörren stå bland drängar och betjenter.
Må deras vilja ske, jag väntar tåligt.

(Konungen och BUTTS framträda i ett fönster vid taket).

Rutts. En sällsam syn jag vill ers höghet visa.
K Henr. Hvad menar du?
	Butts.	Jag tror, att ej ers höghet
Sett sådant förr.
K.	Henr. Nå, visa hvad det är! Butts. Se der, ers majestät,
Hur högt lord Canterbury blifvit upphöjd;
Han residerar nu vid dörren der
Bland tross och drängar.
	K.	Henr.	Ha! — Ja, det är han;
Är det den heder som hvarann de unna?
Väl att den fns som högre är än de.
Jag trodde dem likväl om mera heder,
Mer vett åtminstone, än till att låta
En man af sådan rang och gunst hos oss
Stå som passopp för deras herrligheter,
Och det vid dörren till liksom ett postbud.
Butts, vid Guds moder, sådant är gement.
Men låt dem hållas, drag gardinen för;
Vi skola snart förnimma mer.
(Lord kansleren, hertigen af SUFFOLK, grefven af SURREY, lord kammarherren, GARDINER och CROMWELL uppträda. Lord kansleren tager plats vid öfra ändan af bordet på venster hand. Erkebiskopens af CANTERBURY plats lemnas ledig. De öfr~qa af rådets ledamöter sätta sig på ömse sidor om bordet. CROMWELL, som sekreterare, vid bordsändan).

Kansl. Till dagens göromål, herr sekreter! Hvad mål är före?
Cromw.	Nådigaste herrar,
Hans vördighets af Canterbury sak. aard. Vet han om saken?
	6~rom.w.	Ja.
	lNTorf	Hvem väntar der?
Dörrv. Derute?

	Gard.	Ja.
	Dörrv	Lord erkebiskopen; -
Han redan der en timma stått och väntat. Kansl. Låt honom komma.
	Dörre.	  Stig nu in, hans nåd.
		(CRANMER nalkas rådebordet).
Kansl. Herr erkebiskop, djupt det smärtar mig
Att sitta här och se er stol så tom;
Men alla äro vi ju menniskor,
Vår lått är skröplighet, och få af oss
Så länge köttet herrskar äro englar.
En sådan svaghet och fåkunnighet
Har tubbat er, som bordt oss förelysa,
Att icke obetydligt er försynda
Först mot vår kung och sedan mot hans lag,
1 det ni sjelf och edert presterskap
1 riket spridt, så har man oss berättat,
En ny och farlig tro, ja kätteri
Som, om det icke hejdas, kan bli farligt. Gard. Och sådant måste hejdas ögonblickligt,
J ädle herrar: vilda fålar tämjas
Ej blott med handen; skarp kapson man lägger
Kring deras käkar, nyttjar sporrarna,
Tills de bli spaka; om af håglöshet
Och barnsligt pjunkande för enskild man
Vi	lide denna smittosamma sjukdom,
IFarväl med läkedomen! Hvad blir följden?
Kif, uppror och allmänneligt förderf
För hela staten; våra grannar nyss
1 öfre Tyskland pliktat dyrt för sådant,
Och vi dem ömka när vi tänka på dem. tilranm. Mylords, jag hittills nitiskt sträfvat har,
Så väl i lefverne som embete,
Att min predikan och mitt stränga ansvar
1 samma jemna bana måtte gå;
Det goda städs mitt ändamål har varit,
Ej heller fns den man, jag säger det

Med ett uppriktigt hjerta, gode herrar,
Som både enskildt och som embetsman
Mer afskyr och mer sätter sig emot
Samhällets fredsförstörare än jag.
Må kungen aldrig finna något hjerta
Med mindre trohet i! De män, som lefva
På falskhet och på afnnd, pläga bita
På allt som bättre är. Jag er besvär,
Låt min anklagare i detta mål,
Hvem han ock är, sin panna ärligt visa
Och öppet föra talan.
	Suif.	Nej, mylord,
Det går ej an, ni medlem är af rådet
Och år i krnft deraf från åtal fredad.
Gard. Mylord, vi hafva vigtigare mål
Och gifva kort besked åt er; hans höghet
Med oss i samråd vill, att ni skall fängslas,
Tills saken närmre utredd blir, i Towern.
Der blir ni enskild man och skall få se,
Att många djerfvas er anklaga hårdt,
Fler kanske än ni hinner svara på.
Granm. Mylord af Winchester, jag tackar er,
Ni är ju vän med mig; om ni får råda,
Så är ni både domare och vittne,
Så nådig är ni; jag er afsigt ser
Att störta mig; barmhertighet och kärlek
Stå presten bättre an än ärelystnad; —Förledda bröder vinner man med kärlek,
Men vräker dem ej bort; jag lika säkert
8kall reda mig, — om ock ni pröfvade
Mitt hela tålamod — som ni gör orätt
Hvar dag med flit. Jag kunde säga mer,
Men vördnad för ert kall mig bjuder tystnad. Gard. Mylord, mylord, det är en solklar sanning
Att ni sekterisk är; er fagra yta
Ej skyla kan er inre flärd och svaghet.
Cromw. Mylord af Winchester, förlåt mitt ord,

Nu är ni något skarp. Så ädla man,
Om ock de felat, borde aktning njuta
För hvad de varit; det är grymt att lägga
På bördan last.
Gard. Min gunstig skrifvare,
Jag ber om ursäkt; minst af alla passar Det er att säga så.
	Cromw.	Hur då, mylord?
Gard. Vet jag då ej, att äfven ni befrämjar Den nya sekten? Ni är icke ren.
~Jromw. Ej ren?
Gard.	Ej ren, så sade jag, min herre.
~iiYromw. 0 att ni vore hälften blott så fläckfri! Då vore ni välsignad, icke fruktad.
Gard. Jag skall ej glömma detta fräcka tal.
~ilromw. Glöm icke heller eder fräcka lefnad.
Kansi. Det går för långt; håll upp, håll upp, god’ herrar!
Gard. Jag slutat har.
	Cromw.	Jag ock.
	Konsl.		Hvad er beträffar,
Så är det, som jag tror, enhälligt yrkadt
Att ni till ToNvern föras skall, mylord,
Och dröja der, tills vidare förordnas
Af konungen. J ären alla ense? Alla. Ja, alla.
Än Cranm.	Fins då ingen annan utviig, att jag skall till Towern?
	Gard.	Hvilken annan
Kan ni väl vänta? Ni är oregerlig;
Låt kalla vakt.
Cranm. At mig? Skall jag då föras
Dit som förrädare?	(Vakt kommer).
	Gard.	Tag honom mot,
För honom upp till Towern.
	Cranm.	Håll, mylords,
Annu ett ord! — Se här, J gode herrar, 1 kraft af denna ring min sak jag rycker

Ur onda menskors klor och lemnar den Åt högre domare, åt konungen.
Kamm. Ja, det är kungens ring.
	Surr.	Ej eftergjord.
Suif. Vid Gud, den rätta! Sade jag ej det, Att sådan farlig sten en gång i fart
Oss sjelfva skulle krossa?
	Norf.	Gode herrar,
Tror ni, att kungen tål att man ett hår På denna mannen kröker?
	Kamm.	Nej, Gud bättre!
Och ännu mindre att man dödar honom. Den som väl vore denna saken qvitt!
Cromw. Det såg jag nog, att, då ni sökte sak
Med denna man, hvars heder endast satan
Och hans disciplar se med ilska på,
Ni skulle sjelfva bränna edra fingrar;
Håll nu till godo.

<‘Konungen uppträder och kastar bistra blickar pd lorderna. Derpå sätter han sig ned,).
	Gard.	Nådigaste konung,
Hur mycket böre vi ej dagligen
Lofprisa Gud, som gaf oss sådan prins,
Ej endast god och vis, men mycket gudlig:
En prins som ödmjukt ser i kyrkans ära
Sin lefnads högsta mål och — att bekräfta
Sitt helga nit och fromma sinnelag —-
Sjelf kommer för att höra hennes tvist
Med denna hennes djerfva fiende.
1<.	Henr. Ni är ej sen att hålla granna tal,
Biskop af Winchester. Men vet, jag kom ej
För att så smickras midt i synen; ej
Ert tunna smicker skyla kan er ondska.
Mot mig ni är för Liten; som en knähund
Ni tror ni kan mig vinna med att slickas;
Men hur som helst du bär dig åt, så vet jag,

Att du är grym och blodig i ditt sinne. —Sätt dig, min gode Cranmer. Jag har lust
Att se, om någon är så djerf att lyfta
Ens på ett finger för att röra dig.
Vid allt som heligt är, den som det vågar
Han borde heldre dö af hungersnöd,
An tro att du ej denna plats är värd.

Surr. Behagar det ers majestät, —

1<.	Henr. Nej, herre, det misshagar mig. Jag trodde,
Jag hade män med sundt förnuft och klokhet
Uti mitt råd, men jag ser ingen sådan.
Säg, är det skick, mylords, att låta honom,
Den gode mannen, — ‘hvem af er är d e t? —Den hedersmannen, stå liksom en dräng
Vid dörren, då han dock er like är?
0, blygens! Gaf jag er min fullmakt på
Att så förglömma er? Jag gaf er makt
Att taga honom i förhör som statsråd,
Men ej som stalldräng. Likväl ser jag mången
Som mer af elakhet än ärlighet
Den mannen ville störta, om han kunde:
Men det skall aldrig i min lifstid ske.
Kamm. Min store kung, må det ers höghet t~ckas

Att jag ursäktar oss. Hans fängslande
Beslöts af oss — så sant som tro och ära
Bland menskor finnas — mera för att pröfvR
Och visa fram hans oskuld för all verlden,
An utaf hat; af mig åtminstone.
K.	Ilenr. Godt, godt, mylords; bevisen honom ära,
Bemöten honom väl, han är det värd.
Ty veten, att om någonsin en kung
Var skyldig undersåte tack och kärlek,
Så är jag skyldig denna mannen det.
Nu inga konster mer, omfamnen honom
Och varen vänner, lorder. — Canterbury,
Jag har en bön, som til mig ej får neka: