En liten flicka v~ntar än på dopet,
Ni skall stå fadder och för henne svara.
Cranm. Den största kung i verlden skulle fröjdas Åt sådan ära; huru kan val jag,
En stackRrs undersåte, den förtjena?
K.	Bern’. Nå, nå, mylord, ni vill visst spara in
Er faddersked, men jag skall skaffa er
Två ädla fruar som er skola hjelpa,
Den gamla hertiginnan utaf Norfolk
Och lady Dorset; är ni nöjd med dem?
Annu en gång, mylord af Winchester,
Jag er befaller, älska denna man,
Tag honom uti famn.
	Gard.	Det vill jag göra
Med troget hjerta och med broderki~rlek.
Åt	6’ranrn. Gud är mitt vittne huru högt jag fröjdas denna enighet.
	1<.	Henr.	Du redlige,
Ditt trogna hjerta röjs i glädjetårar.
Nu ser jag folkets tal om dig bekräftadt,
Som säger: “gör mvlord af Canterbury
Stort ofog, och han är din vän för evigt.” —Mylords, vi spilla dyrbar tid; jag längtar
Att snart få se min lilla dotter christnad.
Jag gjort er ense lorder, varen så;
Min makt, er ära vinna deruppå.
(De gå).

TREDJE SCENEN.
Slottets borggård.

ijI3~.dler och turnult bakom scenen. Portvalcten och hans
dräng uppträda,>.
.Portv. Vill ni inte låta bli att bråka derute, era kanaljer? Tror ni, att borggården är ett menageri? Låt bli att gapa och skrika, ni sila bcstar!

En röst. (Utanföre). Kära mäster portvakt, jag hör till skafferiet.
Porte. Du hör till galgen, din skurk; tycker du, att det här är ort och ställe att vråla på? — Få mig hit ett dussin dugtiga apel-påkar; de här förslå inte mer än vidjor. — Jag skall klå er, jag. Ni vill se på christningen, säger ni? Tror ni, att ni skall få öl och bakelse här, ni gemena lurkar?
Dräng. Var ej så het; det lika fåfängt är —-
Så framt vi icke skjuta med kartescher —Att skingra dem, som att dem söfva in
På majdags morgon; lika gerna kunde
Vi	knuffa kull sanct Paul’s som röra dem. Portv. Hur fan slapp de in då?
Dräng. Det vet jag ej; hvem släpper floden in? Allt livad en duktig påk om fyra fot —Här ser ni stumparna — kan dela ut, Det har jag icke sparat på, minsann.
Portv. Åh, ni har ingenting gjort.
Dräng. Jag är inte någon Simson, eller sir Guy, eller Colbrand, så att jag kan meja ned dem framför mig; men om jag har sparat någon som hade en skalle att slå på, vare sig gammal eller ung, han eller hon, hanrej eller hanrejs-makerska, så vill jag aldrig mer se en ärlig stek; nej, inte för en hel ko en gång, Gud signe Guds lånet!
En röst. (Utanföre). Kära mäster portvaktare!
Porte. Jag kommer genast, kära mäster gläfs. — Håll igen dörren, lymmel.
Dräng. Hvad vill ni att jag skall göra?
Portv. Hvad skall ni göra annat än slå ner dem dussintals? Ar det här någon exercisplats? Eller har det kommit någon utländsk Indian dugtigt utrustad till hofvet, efter qvinfolken så tränga på? Hvad är det för en välsigund stim som leker vid porten der? På mitt christeliga samvete, den här christningen kommer att afla tusende andra! Här ha vi far och guffar och hela tutten.
Dräng. Dess tjockare bli skedarna, mäster. Det står

300

en karl der tätt vid dörren och ser ut i synen som en kopparslagare, ty, så sant jag lefver, tjugo rötmånadsdagar regera i hans näsa. Alla, som stå ikring honom, äro under linien och behöfva intet annat straff; tre gånger har jag gifvit den eld-draken på skallen, och tre gånger har han gifvit eld på mig med sin näsa; han står der som en mörsare färdig att fyra af på oss. Bredvid honom stod en korkad mångelskekärng och trätte på mig så att hennes bindmössa, den soppkastrullen, flög af hufvudet på henne; jag for inte varligt med elden, sad’ hon. Jag skulle hugga till eld-meteoren, men träffade kärngen, och då skrek hon: “påkar hit!” Och så kom det några och fyratio påk. slagare sättandes för att hjelpa henne, riktiga hamnbusar, ty hon bor vid hamnen. De grepo mig an, jag slog ikring mig; till slut kom de mig så nära som en qvart~.käpp; jag redde mig ändå. Men då kom der i hast en svärm med pojkar bakom dem, löst pack, och saluterade mig med ett sådant stenregn, att jag måtte draga in seglen och rymma fältet. De hade sjelfva fan med sig, det tror jag fullt och fast.
Portv. Ja, det är just de der ungdomarna, som bråka på teatern och slåss om ruttna äpplen, och som ingen kan stå ut att höra på utom kors-och-anfäktelse-bröderna i Tower.hill eller de kära själarne i Limehouse. Några utaf dem har jag im limbo patrum, och der ser det ut som om <le skulle komma att dansa i dagar tre och på köpet få sig en liten traktering af ett par profosser.

(Lord kammarherren uppträder).
Karnm. Gud nåde oss, så folket skockas här!
Det strömmar flera till från alla sidor,
Som till en marknad! Hör, portraktare,
Ni lata skurkar, ni ställt vackert till!
Ni släppt ett hyggligt sällskap in; helt säkert
De såta vännerna från gränderna?
Här blir det snyggt att gå för damerna,
Då de från dopet komma.

	Portv.	Ack, mylord,
Vi	äro ju ej mer än menniskor.
Vi	gjort hvad utan att bli sönderslitna
Två karlar kunna göra; ej en krigshax
KRn hålla dem i styr.
	Kamm.	Så sant jag lefver,
Om kungen bannar mig, så slår jag er
1 jern på stund och lägger rundeligen.
Plikt på ert hufvud, edra Iata slynglar
S~m liggen har vid sprundet och ej sköten
Ert göromål; hör, nu trumpetas det!
De komma allaredan ifrån dopet.
Fort, bryten vag igenom trängseln här
För processionen, annars sätter jag
Er	utan krus uti sex veckors kurra. Portu. Plats för prinsessan!
Dräng. Maka åt dig, du stora lurk, anu6rs skaffar jag dig hufvudvärk.
Portv. Du i ylletröjan der, håll dig Inom bonsmen, annars vräker jag dig öfver staketet. (De gå,X

FJERDE SCENEN.
1 slottet.

<Trumpetare, som blåsa; derpå två åldermän; lord ntayor’n; strumpebandsordens härold; CImANMER; hertigen af 1~OR-FOLK med marskalsks.stafven; hertigen af SUF~OLIt; två adelsmän, som bara stora pokaler som faddergåfvor; derpå fyra adelsmän, som bära en thronhimmel, under hvilken hertiginnan af NORFOLK som gudmoder bär barnet. Bion är klädd i en dyrbar mantel; en hofdam bär upp hennes släp. henne följa markisinnan af DORSET, den andra gudmodren, och flera damer. Processionen går ett hvarf ikring skådebanan, derpå talar härolden).

Härold. Himlen förläne, utaf sin oändeliga nåd, en
302

lång och städse lycksalig lifstid åt den höga och mäktiga prinsessan af England, Elisabeth!

(Fanfarer; konungen uppträder med sin svit).
Cranm.	(Knäböjande). För eders höghet och vår goda drottning,
Å ädla faddrars och å egna vägnar,
Jag beder så: må all den fröjd och lycka,
Som himlen ett föräldrapar kan skänka,
Med denna hulda fröken er beskäras!
K.	Henr. Haf tack, min vördigaste erkebiskop; Hvad heter hon?
Cranm. Elisabeth.
	K.	flenr.	Stå upp!
			    (Konungen kysser barnet).

Tag min välsignelse med denna kyss.
Gud skydde dig! Jag lemnar i hans händer
Ditt lif och lycka.
	Cranm.	Amen.
	K.	Henr.	Adla faddrar,
J hafven varit för frikostiga. Jag tackar er; och så skall denna fröken, Då hon har lärt så mycket engelska.
Cranm. Nu låt mig tala, herre!
Gud vill så; ingen tyde mina ord
Som smicker, ty de skola sanning blifva.
Se, detta barn — må himlen henne skydda —Utlofvar re’n i vaggan åt vårt land
Mång tusende välsignelser, som tiden
Till mognad bringa skall. Hon blir en gång —Blott få, nu lefvande, det skola se —En förebild för alla tiders furstar.
Ej Sabas drottaing dygd och visdom älskat
Mer innerligt, än denna rena själ
Skall göra det. Allt fursteligt behag
Som pryda konungar, ja alla dygder
Som höra till den fromme skall hon äga

1 dubbelt mått; af sanning skall hon ammas,
Och himmelsk andakt gifra henne råd.
Hon älskad blir och fruktad; hennes vänner
Välsigna henne, hennes fiender
Liksom ett slaget kornfält skola darra
Och hänga sina hufvuden med sorg;
Med henne skall det goda växa upp;
1 hennes dagar hvaije man skall äta
Inunder eget vinträd fridens frukt
Och sjunga fr4jdesång för sina grannar.
Guds ord skall rätt predikas; hennes trogna
Af henne skola lära dygdens vägar
Och vinna rang af dygd, men ej af blod.
Dock skall ej friden somna af med henne,
Men liksom — när den underbara Phoenix,
Den jungfru-fogeln, dör — en arfving flyger
Ur askan upp, som hon så underbar,
Så skall hon lefva upp uti en annan —När Gud ur stoftets verid har henne kallat -—Som utur hennes äras helga aska
Skall som en stjerna blixtra fram och lysa
Så klart som hon och stå orubbelig;
Frid, välstånd, kärlek, trofasthet och skräck,
Förr uti detta hulda barnets tjenst,
Nu tjena honom trogna såsom rankan.
Så långt som solens klara strålar skina,
Hans ära och hans stora namn skall glänsa
Och skapa nya folk! han blomstra skall
Och liksom bergets ceder sprida grenar
Långt öfver vida slätter; — våra barnbarn,
De skola detta se och prisa Gud.
K.	Henr. Dn talar underverk.
	cranrn.	Till Englands fromma
Hon skall med ålderdom välsignad blifra,
Och mången dag skall henne se, men ingen
Som ej är krönt med någon skön bedrift.
1)en som ej visste mer! Men hon skall dö:

Hon skall det himmelen vill hafva henne;
Dock som en jungfru, som en fläckfri lilja,
Hon sjunka skall i jord och hela veriden
Begråta henne.
K.	Ilenr. Ack, lord erkebiskop,
Ni gjort mig nu till man, ty ingenting
Jag ägde förr än detta barn blef mitt.
Din ljufva spådom har så fröjdat mig,
Att jag i himlen än vill skåda på
Hvad detta barnet gör och prisa Gud.
Jag tackar alla. Er, lord mayor af London,
Och edra bröder är jag högst förbunden;
Med er närvaro hafven J mig hedrat;
Jag skall mig tacksam visa. Kommen, lorder,
Till drottningen; hon vill er alla tacka,
Hon blir ej annars frisk. 1 dag må ingen
På hem och sysslor tänka; stannen här,
För lillans skull i dag det helgdag är.	(De gå).

EPILOG.
Tio mot ett att denna pjes är dålig;
Den ena kommer för att sitta tålig
Och taga sig en lur, men med trumpeter
Vi	hafva honom väckt; pass på, det heter:
“Det der var strunt.” En annan lägger vigt
På skarp satir och vill se något “qvickt.”
Vi	svikit så den ena som den andra.
De enda som kanske ej pjesen klandra
Vi	finne bland de goda qvinnor blott,
Ty de i qväll en sådan skåda fått.
Om de blott le och säga: “pjesen duger,”
Så tror väl ingen man att qvinnan ljuger.
Det skulle också bära illa till,
Om herrn ej klappar, när hans fru så vill.

ANMÄRKNINGAR.

KONUNG HENRIK DEN SJETTE.

TREDJE DELEN.

Sid. 3. Skall våga lyfta vingarna, ni. m. Bilden är tagen fråll falkjagten. Man brukade sätta klockor om halsen på falkarna.
Sid. 14. Dii faciant m. m. Ur Ovidji Heroid Phyllis till Dexnophoon.
Sid. 27. Och var det alltid lyckligt m. m. Alluskrn på det gamla engelska ordspråket: Happy the child whose father went to the devil.
Sid. 30. Risbastu’ m. m. Detta är för begriplighetens skull fritt öfversatt. De engelska kommentatorerna äro dessutom oense om hvad originalets Wi8J2 of straw egentligen var för sorts straff. De flesta säga, att det var en halmtapp, som fästades på elaka qvillnor, för att skämma ut dem.
Sid. 33. Ja, denna drabbning liknar morgons gryning m. in. Denna kollung Henriks monolog samt det omedelbart på densamma följande uppträdet emellan sonen, som dräpt sin far, och fadren, som dräpt sin son, torde icke undfalla läsarens uppmärksamhet. Stället är ett ibland Shakspeares skönaste.
Sid. 36.
Din far, mitt barn, för tidigt gaf dig lifvet Och har beröfvat dig ditt lif för sent!
Mexiingen af dessa dunkla ord är: hade du blifvit sedn are aflad, s& hade du varit för ung att g& i striden, der du nu fallit; hade du alls icke blifvit aflad, så hade du tidigare blifvit beröfvad lifvet; bäst hade varit att du aldrig kommit till veriden.

Sid. 40. Ty Glosters hertig döme bådar ondt. Thomas Woodstock och Humphrey, båda två hertigar af Gloster, hade hlifvit mördade.
Sid. 47. Det vore en dag mer än slikt plär r ä eka. Allusion på -det engelska ordspråket: a wonder lasts but nine days.
Sid. 49. Den modren än ej hunnit slicka skaphg. Enligt folktron födde björninnan endast köttklumpar, åt hvilka hon sedan genom slickning gaf form.
—	Och Sinon lik m. in. Allusion på sagan om trojanska hästen. Jmfr Virg. lEn. II, 57.
—	Machiavell. Jmfr noten till Henrik den sjette, första delen, sid. 80.
Sid. 55. Samt hur min systerdotters heder kränkte s. Edvard hade i Warwicks eget hus försökt våld emot hans systerdotter.
Sid,. 56. Och säg, att jag min videkrans m. m. Jmfr noten till Mycket väsen för ingenting, sid. 19.
Sid. 59. Dock tycks mig ej att det var rätt, m. m. Rika och förnäma arftagerskor stodo under konungens förmynderskap
Sid. 60. Att jag till härkomst icke ringa yaT. Elisabeths mor, som varit gift med en hertig af Bedford, var svägerska med Henrik den femte.

Sid. 70. Kom, Englands hopp! Den unga Richniond, som sedan blef konung under namnet Henrik den sj unde, gjorde slut på striden emellan de båda rosorna. Jmfr Richard den tredje.~
Sid. 86. lEsopus. Prinsen kallar Gloster lEsopus för det att båda voro puckelryggiga. Gloster lägger detta speord på minnet.

Sid. 91. Bryt vägen du — och du fuflbordaverket. Originalet har: Work thou the way, — and thou shalt execute. De engelska kommentatorerna antaga, att Gloster vid den förra hälften af versen pekar på sitt hufvud och vid den sednare räcker fram sin hand. Hufvudet skulle tänka ut planen, och handen vcrkställa den. Öfversättaren tror det vara vida naturligare och med sammanhanget enligare att antaga, det Gloster här alluderar pa sin nyss omtalta kullriga skuldra, som var gjord “till bördors lyftning;” med den skall han tränga sig fram,
och

ANMÄRKNiNGAR.

och med handen skall han stöta ned den som ej vill gifva vika. En sådan tolicaing ~5fverensstämmer fullkomligt med engelska språkbruket, enligt hvilket to work one’s way betyder bryta sig väg, arbeta sig fram. För öfrigt torde läsaren ej lemna obemärkt den poesi, med hvilken Shakspeare framställer Richards ondska i sammanhang med hans vanskaplighet, som stundom hos honom väcker ilska mot hela menskligheten, stundom ett sataniskt grin öfver honom sjeif. 1 detta afseende äro Richards båda monologer sid. 48 och sid. 90 märkvärdiga. Jmfr Richard den tredje sid. 14.

Sid. l. Solen York. Jmfr noten till Henrik den sjette, andra delen, sid. 66.
Sid. 4. Mistriss Shore. Konung Edvards mätress.
—	Vi äro drottningens förkastade. 1 originalet säger Gloster försmädligt abjects i stället för subjects. Detta har öfversättar en ej kunnat återgifva.
Sid. 8. Sen, herrar, sen den döda Henriks sår, ra. m. Enligt folktron började ett lik blöda, då baneraannen kom i dess grannskap.
Sid. il. Aldrig kom gift från sådan Ijuflig ort. Olversättaren har i Richard den tredje oftare än i de föregående skådespelen användt trokéen i början af versen. Visserligen nyttjar Shakspeare i alla sina skådespel en friare versifikation än man skulle kunna våga efterbilda på svenska; men i en öfversättning af Richard den tredje är det måhända nödvändigare än i något annat stycke att der och hvar äfven härutinnan härma honom. Språket i Richard den tredje är häftigt och lidelsefullt samt mången gång den ena versen en antites emot den andra. På grund härutaf måste trokéen stundom tiligripas för att kunna återgifva rad med rad, stundom för att gifva, om man sa får uttrycka sig, mera svigt åt versen. Någon gång blir Shakspeare i Richard den tredje så våldsam, att han helt och hållet bryter metern; äfven detta har öfversättaren efterbildat sid. 57, der det heter:
Hastings hon förbannade;
Buckingham hon förbannade;
Richard hon förbannade; samt sid. 84, der Margaretha säger:
Och jorden remnar och helfvet brinner, Och djeflar tjuta och helgon bedja m. m.
Skulle öfversättaren i Richard den tredje allt igenom hafva följt samma ton i versifikationen, som t. ex. i Midsommarnattsdrömmen, eller Två ungherrar från Verona, hade utan tvifvel styckets total-intryck derpå förlorat. Den ofvan citerade versen hade med ett penndrag kunnat göras
till

till en fullkomligt regelrätt och till och med ganska välljudande vers på detta sätt:
Från sådan ljuflig ort kom aldrig gift, men originalet har:
Never came poison from so sweet a place
och omedelbart derefter:
Never hung poison on a fouler toad.
För öfrigt torde läsaren jemföra:
	Ofversättningen.	Originalet.
	Sid.	20.	Redo att flux m. m. Ready to catch etc.
	—	30.	Aldrig, mylord, m. m. Never, mylord, etc.
	—	36.	Närmre i blodig håg Nearer in bloody thoughts
			 m.	m. etc.
	—	61.	Mörda din andedrägt Murder thy breath etc.
			 m.	m.
	—	72.	Dotter, god dag! Daughter, well met!
	—	107.	Mördare här! Is there a murderer hers?

Sid. 13. Har nånsin så till qvinna någon frist? Så hafva också många konstdomare frågat och strängt klandrat denna scen emellan Anna och Richard. Det tål dock vid att närmare begrundas, huruvida ej skaldens afsigt med detta uppträde varit att genast i början af stycket förbereda åskådaren på det skallerorms-lika inflytande, som Richard hade på enhvar som nalkades honom. Shakspeare räknar här, som ofta, på en stor skådespelares förmåga.
Sid. 21. Vanskapta svin som rotar! Richard hade ett vildsvin till sköldemärke.
Sid. 25. 0, jag har tillbragt en förfärlig natt, m. m. Skildringen af Clarences dröm, likasom hans derpå följande mord, är verldsbekant.
Sid. 36. Är jag så blek, lord D orset, som de andra? Detta ställe torde ej undgå läsarens uppmärksamhet.
Sid. 43. Ve, ve det land m. m. Salomos predikare X, 6. — Man har ansett hela denna scen öfverflödig, men orättvist. Det är en fln poetisk takt uti att visa hela folkets tillstånd, hela landets förderf, icke blott de stores. Från denna synpunkt sedt är uppträdet icke öfverflödigt,
—	det är nödvändigt för det hela.
Sid. 46. London, ert gemak. London kallas ca-mera regis.

Sid. 48. Väg saken efter våra tiders djerfhet. Ofversättaren har följt den vanliga läsarten; icke Warburtons ändring.
—	Har icke Julius Ca3sar m. m. Jmfr noten till Richard den andre sid. 68. Läsaren gifve akt på prinsens djupsinniga reflexion: “Men tänk om nu den icke vore skrifven,” samt på Richards anmärkning vid densamma.
Sid. 50. Han tror att ni skall bära mig på ryggen~ Björnförare och andra personer, som visade vilda djur, brukade låta små apor sitta upp på de större djurens ryggar~ Prinsen pikar sin farbror för hans puckel.
Sid. 53. Att galten ref m. m. Jmfr noten till sid. 21 samt Richmonds ord sid. 100.
Sid. 63. Förtälj, att Edvard drap enborgersman. Denne hette Walker och var en rik handlande i Cheapside.
Sid. 75. Du gamla stenhop, m. m. Det djupt rörande i dessa ord torde ej undgå läsaren.

Sid. 76. Han biter sig i läppen. Krönikorna förtälja, att Richard brukade göra så, då han var ond eller tankfull.
Sid. 87. Om jag är så missliaglig för ert öga. Straxt ofvanföre denna vers har öfversättaren utelemnat två, som icke kunna rätt begripligt återgifvas. De engelska kommentatorerna äro icke heller rätt ense om huru de skola förstås. Förmodeligen innebära de en förebråelse åt modren för någon kärleksaffär, till hvilken Richard såsom barn skulle hafva varit ett osedt vittne.

Sid. 95. Hvi sölar du och ilar ej till Norfolk? Detta fina drag är värdt uppmärksamhet. Minnet och den fordom så klara tankeförmågan börja svika Richard.
Utan tvifvel är Richard den tredje ett af Shakspeares största mästerstycken. Sc hiller säger också ett bref till Göthe: “Es ist dieses Stiick eine der erhabensten Tragödien, die ich kenne.” Grundtanken —Nemesis divina — är sublim ända till förfärlighet, och hela anordningen och alla detaljerna utförda så som endast Shakapeare mäktar göra det. Öfversättaren vill icke för mycket gå läsaren i förväg med att påpeka detta sorgespels skönheter; sådana finnas nästan på hvarenda sida och hafva utgjort ämnet för vidlyftiga kommentarier; men han vill endast till slut fästa uppmärksamheten vid ett eller annat drag, som kanhända undgår mängden af läsare.
T.	ex.

ANMÄRKNINGAR.

T. ex. vid den finhet och natursanning, med hvilka bipersonen Hastings är skildrad; eller vid den lefvande individualitet med hvilken hvardera af de unga prinsarna, Edvards söner, äro framställda: den äldre med ett redan vunnet förnämt skick, prins i alla sina åtbörder och ord; den yngre barnsligare och lifligare, men derföre icke på något sätt sin äldre bror underlägsen. På sådana fina drag känner man igen mästaren. Clarences dröm hafva vi om-nämnt; till den sluter sig med lika anspråk på uppmärksamhet Buckinghams heskrifuing på kungavalet i Guildhall, sid. 65; Richards svar till borgerskapet då kronan erbjudes honom, sid. 69; scenen emellan Richard och Buckingham, sid. 76; Tyrrels beskrifning på de unga prinsarnas mord, sid. 80; målningen af Richard i sitt tält af. tonen före slaget, sid. 102; Richards monolog, sid. 107; men framför allt fjerde scenen i fjerde akten, ett non plus ultra af tragisk storhet.

KONUNG HENRIK DEN ÅTTONDE.
Sid. 3. Då dessa menskors ljus m. m. Henrik den åttonde och Frans den förste hade ett högtidligt möte
trakten mellan Guynes och Arde d. 4 Juni 1520.
Sid. 4. På sjelfva Bevis’ saga. Bevis, grefve af Southampton, lefde på Wilhelm Eröfrarens tid och var länge ett kärt ämne för ballader och folksagor.
—	Skall sådan köttklump m. m. Kardinal Wolsey var son till en slagtare i Ipswich. Derföre kallas han också af Buckingham för slagtarhund, sid. 6, och Ipswichslymmel, sid. 7.
Sid. 16. Han hade stött sin knif m. m. Jmfr Richard den tredje sid. 98, der fadren Buckingham säger: kan jag med konung Richard ej få tala?
Sid. 18. Reform för vårafinaresenärer. Jmfr noten till konung Johan, sid. 7.
Sid. 22. Förnäma främlingar. Det var icke ovanligt, att maskerade gäster infunno sig obudna på stora gästabud. Jmfr Romeo och Julia 1, 4.
Sid. 23. Mitt ljufva hjerta, m. m. Det var ettbruk, äfven i de förnämsta sällskapskretsarna, att kavaljeren fick en kyss af sin dam efter slutad dans. Jmfr Romeo och Julia 1, 5. Huru ståteligt det gick till på denna fest hos kardinalen kan man döma af följande utdrag ur Cavendisk’s life of Wolsey, citeradt af Malone. Då kungen, heter det, blifvit upptäckt af Wolsey, bad denne honom sitta ncd, men kungen sade att han först ville gå och kläda om sig. Derpå gick han in i kardinalens sängkammare, der en skön brasa var påtänd, och klädde om sig i furstelig~ dyrbara kläder. Under kungens frånvaro togs hela den gamla anrättningen bort och borden dukades ånyo med parfymeradt duktyg. Sedan intog kungen sin plats under thronhimmelen, och tvåhundrade rätter serverades för hans majestät. Så kalasades och dansades till morgonen.
Sid. 28. Den stackars Edvard Bohun. Buckingham kallar sig så, emedan han härstammade från grefvarne af Hereford, hvilkas familje-namn var Bohun.

Sid. 31. Från prinsar och till pager. Kardinalen hade i sitt hushåll och i sin tjenst etthundradeåttio personer, bland hvilka voro flere riddare och adelsmän.
Sid. 38. Hvem kan veta m. m. Härmenas drottning Elisabeth. Jmfr sid. 55: mig anar, att från henne m. m.
Sid. 46. Min kloka, trogna tjenare, min Cranmer. Cranmer var konungens kaplan och försvarade i Cambridge en afhandling om konungens olagliga äktenskap. Han sändes till Frankrike af konungen för att stadga samma öfvertygelse och blef sluteligen till belöning för sina tjenster erkebiskop af Canterbury.
Sid. 57. Ett inventarium på allt hans silfver. Här berättar Shakspeare om Wolsey något som händt en annan på Wolseys tillställning. Det var biskopen af Durham, Thomas Ruthall, som af misstag skickade en för-teckning på sin förmögenhet till Wolsey, som lemnade fram den till konungen. Durham grämde sig till döds deröfver, och Wolsey fick ett biskops-stift.
Sid. 62. Skräm oss som lärkor med din röda m ös s a. Kardinalshatten var röd, och man brukade använda röda skynken vid lärk-fångst.
Sid. 66. Uti en graf af faderlösas tårar. Lord kansleren var en sorts öfver-förmyndare i riket. Med anledning häraf tager öfversättaren tillfället i akt att nämna, att det stundom är svårt att återgifva namnen på de engelska riksembetena, då man någon gång måste öfversäda dem och ej rent utaf kan använda de engelska orden. Så har öfversättaren sid. 69 återgifvit high steward med riksdrots; egentligaste ordet hade varit öfverhofmästare, men då high steward äfven hade jurisdiktion kan ordet drots ej anses opassande, i synnerhet i en poetisk öfversättning, der det antiqvariska ej fordrar mesta uppmärksamheten.
Sid. 68. Om jag tjenat Gud m. m. Wolseys egna ord till sir William Kingstone.
Sid. 70. Fyra baro ner af de fem hamnarna. De såkallade Barons of the cinque-ports utnämndes af Wilhelm Eröfraren för att trygga kusterna. Hamnarna voro: Hastings, Dover, Hith, Romney och Sandwich.
Sid. 75. Jpswich och Oxford. Kardinal Wolsey var en stor och frikostig beskyddare af vetenskaperna. Han inrättade

rättade en skola i Jpswich, och i Oxford ett kollegium, som kallades kardinals-kollegium.
Sid. 80. Primero, ett då för tiden brukligt kortspel.
Sid. 87. Ett fönster vid taket. 1 fordna tider brukades sådana inrättningar, på det att man osedd skulle kunna speja på hvad som föregick i audienssalar och andra dylika rum. Om konung Jacobs öra talar W. Scott
romanen Nigels äfventyr.
Sid. 88. 1 öfre Tyskland. En allusion på de oroligheter och olyckor, som blefvo en följd af Thomas Mfinzers kommunistiska läror.
Sid. 93. Er faddersked. Man brukade gifva förgylda skedar i faddergåfva; de kallades apostle spoons, derföre att bilder af apostlarna vanligtvis voro anbragta på skaften. De rikare gåfvo tolf sådana; mindre förmögna endast fyra med evangelisternas bilder på. Gaf man blott en, så var den försedd med det helgons bild efter hvilket barnet var uppkalladt.
—	Men ager i. 1 originalet Paris-garden, en trädgård der björnar underhöllos.
Sid. 94. Majdags morgon. Jmfr noten till Midsommarnattsdrömmen sid. 6.

—	Sir Guy. Jmfr noten till konung Johan, sid. 8.
Sid. 95. Påkar hit! Ett vanligt rop vid upplopp. Jmfr Walter Scotts Nigel.

—	De der ungdomarna, som bråkapåteat e r n. Portvakten talar om den tidens stående parterr och galleri. På Shakapeares tid speltes kort, lästes och konverserades understundom i logerna. På de sämre platserna dracks öl, knäcktes nötter, åts äpplen, röktes tobak och bedrefs åtskilligt ofog. Af sednare sorten voro de åskådare, om hvilka Shakspeare talar här. Jmfr Hamlet, sid. 56.;

—	Kors-och-anfäktelse-bröderna i Towerh iII. Här alluderar Shakspeare på puritanerna, som i Towerhill hade en samlingsplats för sina andakts-öfningar. 1 Lim e h o u s e var äfven en dylik, der gräl och ~Jagsmål ofta uppkommo i anledning af religionstvister.
Ofversättaren har återgifvit originalets their dear brothers med de kära själarna, i förmodan att Shakspeare här låter portvaktaren begagna en för sekten karakteristisk terminus technicus. Sådant är icke osannolikt, då man
jemför

ANMÄRKNiNGAR.

jemför stället med andra der skalden berör samma ämne. Jmfr Nypons och Surk arts roller i Mycket väsen för ingenting.
Sid. 95. In limbo patrum, D. v. s. i godt förvar.
Sid. 97. J hafven varit för frikostiga. Erkebiskopen hade i faddergåfva gifvit en stor pokal af massift guld och hertiginnan af Norfolk en dylik besatt med äkta perlor.
—	Nu låt mig tala, herre. Med anledning af de artigheter, som här sägas både åt drottning Elisabeth och konung Jacob, har man mycket tvistat om tidepunkten då stycket blifvit skrifvet. Några hafva påstått, att slutet af Cranmers tal, räknadt från versen “Dock skall ej friden” m. in., är sednare tillagt af Shakspeare sjelf, andra att det är skrifvet af Ben Jonson. Hunter anser stycket vara författadt i början af konung Jacobs regering och förklarar de misstänkta verserna för äkta.