SIIAKSPEARE’S

DRAMATISKA ARBETEN,
OTVERSATTA

Al?

CARL AUGUST HAGBERG.

TOLFTE BANDET.

JULIUS C~SAR.

ANTONIUS OCH CLEOPATRA.

KOPMANEEN 1 VE~EDJG.

LUND
TRYCKT PÅ BOKHANDLAREN C. W. K.

TITI BERLINGSKA BOKTRYCKERIET,

1861.

GLEERUPS FORLAG

JULIUS C}ESAR.

PERSONER:

JULII3S C~SAR.
	triumvi-
OCTAVUJS CAESAR,	rer efter
MARCUS ANTONWS,	C~sars
31.	AEMILIUS LEPIDIJS, 3 död.

PUBLWS
CICERO,	senatorer.
POPILIUS LENA,~
MARCUS BR1~TIJS
CAJUS CASSIUS,
CASCA,	samman-
TREBONITJS,	svurne mot
LIGARIUS,	(Julius C~-
DECU3S BRIJTIJS,	~sar.
METELLUS CIMBER,
CINNA
FLAVIUS och MARTJLLUS, tribuner.
Senatorer, borgare, vakt, ni. fl.
ARTEMIDORUS, en sofist fr~in Cnidos.
En spåman.
CINNA, en poet. En annan poet.
LUCIUS
TITINIUS, ~ Bruti och Cassij
MESSALA,
CATO,	  vänner.
VOLIJMNIU
VARRO,
CLITUS	1
CLAIJDWS,	  Bruti tjenare.
STRATO,
LUCIUS,
DARDA~IUS, 1
PINDARUS, Cass ii tjenare.
CALPURNIA, Caesars hustru.
PORTIA, Bruti hustru.

SKÅDEPLATSEN är i borjan i Rom; sedan i Sardes och nära Phulippi.

FOJtSTA AKTEN. FORSTA SCENEN.
Rom. En gata.

(FLAVIIJS, MARIJLLUS och en svärm borgare uppträda).
Flav. Hem med er, hem, ni iata kräk! Gå hem! Tror ni, att det är fri-dag? Vet ni ej,
Som handtverlisrnän, att ni ej får gå ut
XII.	1

På arbetsdagar, utan kännemärket Uppå ert skrå? Säg, hvad har du för yrke?
1 Borg. Rå, herre, jag är timinerman.
Mar. Hvar är ditt förskinn och din vinkelhake? flvad gör dts med din bästa klädning på? —Och dn, niin vän, hvad yrke drifver du?
2 Borg. Sanningen att säga, herre, i jemförelse med fina handtverk, så är mitt, så till sägandes, bara ett fick-verk.
Mar. Men hvilket yrke? Svara rakt på saken.
2 Borg. Ett yrke, herre, soui jag hoppas kunna drifva med godt samvete, ty visst är, att det ofta förbättrat en dålig vandel.
Flov. ilvad yrke, skurk? Din usla skurk, hvad yrke?
2 Borg. Nej, kära herre, jag ber er så mycket! Sprick icke för min skull! Emellertid, om det skulle hända att ni sprack, så kan jag laga er igen.
Mar. ilvad menar du med det? Laga rn i g, du fräcka skurk?
2 Borg. Ja, herre, flicka er.
Flav. Du är då en skoflickare, eller hur?
2 Borg. Sanningen att suga, herre, allt hvad jag lefver af, så är det sylen. Jag lägger mig hvarken ombord med karl-affärer eller qvinfolks-affärer, utan med min syl. Jag är fältskår för gamla skor, jag; när de äro starkt fara, så kurerar jag dem. Så hyggligt folk, som nånsin trampat nötläder, ha vandrat fram på mina händers verk.
Flav. Men hvarför är dn icke i din verkstad? ilvi drar du detta folket kring på gatan?
2 Borg. Uppriktigt sagdt, herre, för att slita ut deras skor och skaffa mig sjeif mera arbete. Men allvarsamt, herre, så hafva vi tagit oss fri-dag för att se Ca~sar och fröjda oss åt hans triumf.
Mar. Hvi fröjdas? Ilvad har han eröfrat hem, Och hvad vasaller för han hit till Rom, Att gå i fjettrar efter hans triumfvagn?
Ni stockar, stenar, mer än känslolösa!

Ni hårda hjertan, grymma män af Rom!
Ni kände ju Pompejus? Mer än ofta
Har ni klängt upp på murar och på tinnar,
1 torn och fönster och på skorstens-kransar,
Med nngai na på armarna, och setat
Guds långa dag dci, tåligt väntande
För att få se Pompejus tåga fram,
Den store, genom gatorna af Rom.
Och när ni blott såg skymten af hans vagn,
Säg, blef det ej ett allmänt hurrande
Så Tibern sjönk inunder sina bräddar,
Förskräckt utaf ert jubelskrän, som genijöd
Emot hans hvälfda stränder?
Och drar ni nu er bästa klädning på?
Och skaffar ni er nu en hvilodag?
Och blomster~ti ör ni nu dens våg, som kommer
Öfs’er Pompeji blod uti triumf?
Bort!
Spring hem igen, fall ned på edra knän,
Bed gudarna om skoning från det straff,
Som måste drabba slik otacksamhet!
Flov. Gå nu, godt folk, och samla hop, till bot
För detta brott, ert hela stackars gille;
För dem till Tibern, gråt der edra tårar
Uti dess rännil, tills dess lägsta vågor
Kyssa den högsta strand, som floden har. (Folket går).
Se nu hur deras dålighet ger med sig!
De smyga bort, skamfiata för sju otack. —Gå nu den vägen der åt Capitolium,
Jag går den har. Aftackla bilderna,
Om du med högtidsprål dem finner höljda. Mar. Månn’ det går an?
Du vet, att nu är Lupercaliefesten.
Flov. Stor sak! Låt inga stoder vara prydda
Med C~sars segertecken. Jag skall gå
Och drifra hopen bort från gatorna;
Gör du så med, hvarhelst da ser den skockad.

(De gå).

Rycks detta fjäderfrö ur Cmsars vinge,
Så skall han sedan flyga lagoux högt;
Nu vill han långt utöfrer mensklig synkrets
Och ha oss alla uti slafvisk bäfvan.

ANDRA SCENEN.
Sammastädes. En öppen plats.

(CAISAR, ANTONIUS, klädd till kapplöpning, CALPURNIA, PORTIA, DECIUS, CICERO, BRUTUS, CÄSSIUS och CASCA
komma i högtidligt tåg med musik; en stor folkskora
följer efteråt och deribland en spåman,).
	Ca3s.	Calparnia!
	Casc.
	Cces.
	(i’alp.	Här, min gemål!
	Ca3s.	Ställ du dig midt uti Antonii väg,
När han skall löpa kapp. — Antonius!
Änt. Ja, höge Csesar
Ces. Förgät ej i din fart, Antonius,
Att röra vid Calpurnia; folktron säger,
Att ofraktsamma qvinnor, dem man vidrör
Vid detta helga kapplopp, blifva fria
Från sin förbannelse.
	Ant.	Det skall jag minnas.
När Cmsar säger “gör,” så är det skedt. Oa~s. Begynn! Och glöm ej någon helig
Cmsar talar; tyst! (Musiken upphör). Calparnia!

plägsed.
(Musik).
Spåm. Cmsar!
Cvs. ilvem ropar der?
(iiasc. Nedtysta hvarje ljud! — Tyst än en gång!
(Musiken upphör,).
tiices. ilvem är i trängseln der, som ropar på mig? Jag hör en röst, mer gäll än all musiken,
Som ropar “Cmsar!”	Tala; Cmsar hör.
Spåm. Tag dig i akt för Idus Martii!

Ct~es. Hvesn är den mantien?
	Brut.	Det en spåman är,
Som varnar dig för Idus Mortii.
Ges. Haf honom fram och låt mig se hans anlet.
Cosc. Kom fram nr trängseln, karl, och se på Cmsar.
Gcs. ilvad säger du mig nu? Säg om igen.
Spåm. Tag dig i akt för Idus Martii.
(ices. En dröummare! Låt honom gå. —- Kom nu.
(En marsch. Allo gå utom BRUTUS och CASSIUS).
Cass. Går du ej med och ser på hur det kapplöps?
Brut. Jag? Nej!
(iass. Ah, gör det!
Brut. Till lek står ej min håg. Mig brister något Utaf Antonii muntra liflighet.
Låt mig ej hindra dig i dina nöjen; ~Jag lemnar dlg.
Cass. Brutus, jag har betraktat dig en tid:
Jag saknar i din blick deu öppenhet,
Det vänskapsuttryck jag var van att se der.
För sträft, för kallt, behandlar du en vän,
Som älskar dig.
	Brut.	Bedrag dig icke, Cassius.
Om jag min blick och panna har beslöjat,
Så vänder jag min uppsyns oro blott
Emot mig sjeif. Jag länge plågats har
Af lidelser, som kämpa med hvarandra,
Tankar, som angå mig och ingen annan,
Och kanske kasta skugga på mitt väsen.
Men det må ej bekymra mina vänner,
Bland hvilkas antal, Cassius, du är en;
Tyd ej min köld på annat sätt an sa:
“Den stackars Brutus, med sig sjelf i krig,
Förgäter vänlighetens sken mot andra.”
(‘oss. Då har jag mycket missförstått ditt lynne
Och derför djupt uti mitt bröst begrafvit
Tankar af mycken vigt, djuptänkta planer.
Säg, Brutus, kan du se ditt anlete?

Brut. Nej, Cassins, ögat kan ej se sig sjelf, Om ej af andra ting det återspeglas.
Cass. Riktigt!
Och det är mycken klagan öfeer, Brutus,
Att speglar du ej har, som kunna ställa
Ditt gömda värde för din egen blick,
Så att du ser din sknggbild. Jag har märkt,
Att många bland de ädlaste i Rom —Då Gresar, den förgudade, tas undan —Omn Brntus talande, och suckande
Inunder denna tidens ok, ha önskat
Att ådle Brutus hade deras ögon.
Brut. 1 hvilken våda vill du dra mig, Cassius, Då du vill bringa mig att söka hos mnig Hvad icke hos snig fns?
	Gass.	Min gode Brutus,
Hör kvad jag säger dig. Och då du vet
Att sjelf du ej kan skåda dig så väl
Som genom spegling, så vill jag, din spégel,
Helt blygsamt uppenbara nms för dig
Det af dig sjelf, som icke sjelf du märker.
Misstro mig icke, Brutus! Vore jag
En narr från gatan; vore det min plägsed
Att med en svordom bjnda ut min vänskap
Åt hvem som helst, och visste dn om mig
Att jag plär smeka folk, ta dem i famn
Och dem förtala sedan; visste du
Att jag mig biktade med glas i hand
För hela laget: håll mig då för farlig. (Trumpetklang och gléidjerop
Brut. ilvad är det der för glädjerop?
Att folket väljer Cnesar till sin kming.
(‘oss. Såå, du fruktar det? Då får jag tro, Dm~ vill ej ha det så.
	Brut.	Nej, icke gerna,
Fastän jag älskar honom mycket, Cassins. —Men hvarför håller du mig här så länge?
utaaför scenen). Jag fruktar,

Hvad är det, som dmm vill mig anförtro?
Gäller miet statens bästa, sätt då äran
För ena ögat, döden för det andra,
Och jag skall se med lugn på båda två:
Må gudarna så visst mig älska, som
Jag älskar äran mer, än fruktar döden!
(‘oss. Jag vet att denna dygd uti dig bor,
Så visst som jag ditt yttre känner, Brutus.
Nåväl, det är om äran som jag talar.
Jag kan ej säga huru du och andra
Bedöma detta lifvet; jag, för min del,
Vill	heldre icke vara till, än lefva
1 skräck för en, som menska är åom jag.
Fri är jag född som C~sar, så är du;
Vi	närdes båda likså väl, m)clm båda
Fördra vi vinterns köld så väl som han.
En gång — det var en stormig, kulen dag,
När Tibern retad slog mnot sina stränder —Sad’ Gresar till mig: “d,jerfs du, Cassius, nu
Hoppa med mig uti den vreda floden
Och simma till den udden der?” — 1 blinken,
Klädd som jag var, jag störtade mig i,
Bad honom följa mig, som ock han gjorde.
Vildt forsen röt; vi knuffade den dugtigt
Med starka senor, vräkte den åt sidan
Och dämde den med bröst af trotsighet.
Men förr’n vi hunno den bestämda udden,
Skrek Cmsar: “hjelp mig, Cassius, jag sjunker!”
Och jag, Aeneas lik, vår store stamfar,
När han ur Trojas brand uppå sin skuldra
Den åldrige Anchises har — så bar jag
[Jr Tiberns vågor upp den matta Cresar.
Och denne man är nu en gud, och Cassius
Ett ömkligt kräk, som nödgas kröka ryggen,
När C~snr vårdslöst blott åt honom nickar!
Han hade frossan, när harm var i Spanien,
Och jag såg nog, när brytningen kom på,

Hur han fick darra; ja, han skalf, den guden!
Ifrån hans fega läppar flydde färgen,
Och samma blick, hvars mulning skrämmer veriden,
Förlorade sin glans; han hördes sucka,
Ja, denna röst, som bjuder Romare
Ge akt och teckna upp hans ord i böcker,
Qved:	“ack, Titinius, gif mig litet dricka,”
Liksom en sjmikhig tårna. 0, J gudar!
Det väcker min bestörtning, att en man
Af sådant vekligt väsen skulle så
Ta försprång från allt stort, som veriden äger,
Och bära segerpalmen ensam.
Brut. (Wädjerop och trumpetkiang utanför scenen). Ater ett allmänt glädjelarm! Jag tror,
Att dessa bifallsyttringar beteckna
Ny hedersglans, som man på (‘mesar hopar.
Cass. Ja, öfver denna trånga verlden går han
Som en koloss; vi stackars småfoik vandra
Emellan jettens ben och titta fram
För att utleta oss en neshig graf.
Sitt öde kan man stundom skapa sjelf;
Ej felet, Brutus, bor hos våra atjernor,
Men hos oss sjelfva, om vi duka under.
Brutus och (‘mesar!
Hvad är det då uti det namnet Cmesar?
Hvi skall det höras gählare än ditt?
Skrif dem tillsammans; ditt är lika vackert;
Säg ut dem; ditt ju låter lika bra;
Väg dem; tungt är ock ditt: besväij med
Så lätt som Cmesar, manar Brutus andar.
Ha, uti hela gudaskarans namn!
Hvad äter då den Csesar, söm kan växa
Så jettehögt? 0 tid, du är förnedrad!
O	Rom, din skatt af ädelt blod du mist?
Gafs ett århundrade se’n Pyrrhas flod,
Då blott af en din ryktbarhet berodde?
När blef det hittills sagdt, vid tal om Rom:
dem; (Gladjerop).

“Dess vida murar famna blott en man?” Nu är det Rom likvisst och rum tillräckligt, Om deri funnes blott en enda man. 0, du och jag hört våra fäder säga:
Det fanns en Brutus förr, som lika gerna Tålte att satan sjelf höll hof i Rom,
Somn att en kung det gjorde.”
Brut. Jag tvifiar ej miet minsta på din vänskap;
Dit du vill bringa mig, jag syftar ~jelf;
Men hur jag tänkt deromn och omn vår tid,
Skall se’n jag nämna; för närvarande
Vill jag -— det ber jag (hg rätt hjertligt om —Ej mer bli manad. Det som du har sagt
Skall jag betänka; det du har att säga
Med tålamod afhöra och få tid
Båd’ tjenhig till att fatta och besvara
Så stora ting. Till dess, min ädle vän,
Bebjerta noga livad jag säger nu:
Långt heldre ville Brutus vara bonde,
An kalla sig en ädhing utaf Rosn
På dessa hårda villkor, hvilka tiden
Oss hotar att belasta med.
Cass. Det fägnar mig, att mina svaga ord Så mycken eld ha lockat fram ur Brutus.
(C~ESAR kommer tillbaka med sitt sällskap). Brut. Slut är spektaklet; (‘mesar kommer åter. (‘oss. Tag Casca, när da går förbi, vid armen,
Så skall han på sitt buttra sätt förtälja
Hvad der har skett anmärkningsvärdt i dag. Brut. Det skall jag göra ock. — Men ser du, Cassius,
På Cmesars panna glöder vredens fläck,
Och sviten — den ser ut som den fått snäsor.
Calpurnias kind är blek, och Cicero
Har jss så brinnande och röda ögon
Som vi sett honom ha på Capitolium,
När han vid öfverläggningar blir motsagd
Af några senatorer.

	Cass.	Casca nog
Berättar för oss hvarou~ fråga varit. (‘ces. Antonius!
Ant. C sar!
(‘ces. Jag vill se feta menniskor omkring mig,
Slätkammadt folk, som sofva godt om natten;
Den Cassius har en snager, hungrig uppsyn;
Han tänker mycket; sådant folk är farligt.
Aut. Räds ej för honom; han är icke farlig; Han äm’ en ädel och välsinnad man.
Ca3s. Omn blott Isan vore fetare! Men icke
Räds jag för honom. Om umitt namn likväl
Med fruktan kunde sämjas, vet jag ingen,
Som förr jag skydde, än den torra Cassius.
Han läser mycket, gifver akt på mycket,
Ser tvärs igenom ruenskors handlingssätt;
Han älskar icke lek som dn, Antonius;
Hör ej musik; ler sällan; om hab ler,
Sker det som omu han hånlog åt sig sjeif,
Föraktande sin egen själ, som kunnat
Bli rörd till leje öfver någonting.
Han är af det slags folk, som aldrig trifvas
Så länge de se någon öfver sig,
Och sådant gör dem mycket farliga.
Jag lär dig snarare hvad fruktas bör,
An hvad jag fruktar; jag är ändå Cmsar!
Kom hit till höger —- örat här är döft
Och säg uppriktigt hvad du tror om honom.

(C~ SAR går med sin scit. CASCA stannar qvar). Casc. Du drog aug uti manteln: vill du något?
Brut. Ja, Casca; säg oss hvad som häadt i dag, Som gjort att (‘rasar vimr så mulen.
Cose.
Ni var ju
Brut.
Case.
Hvad?
också med? Var ni det ej? Då sporde jag dig ej om hvad somn händt.
Hå, man bjöd honom en krona; och när den
lo

JULIUS OJISAR. 1, 2.

tillbjöds hunomn, sköt han derm tillbaka med afvig hand, så här; och så tog folket upp ett hurra!

Brut. Ilvnd var det andra larmet för?
Casc. Ah, för detsamnuma.
Cass. De hurrade tre gånger; hvad var då det sista skrålet för?
Casa. ÅIi, för detsamma.
Brut. Blef kronan tillbjuden honom tre gånger?
(‘usa. Ja, visst blef hon det; och han sköt bort henne tre gånger, hvnr gång saktare än den förra; och vid livaije bortskj utning hurrade mina grannar, de hedersmännen.
Cass. Hvemu erbjöd honom kronan?
Casc. Åh, Antonius.
Brut. Berätta hur det gick till, bästa Casca.

(‘usa. Jag kunde lika gerna låta hänga mig som säga hur det gick till; det var bara dumhet, jag gaf icke akt derpå. Jag såg Marcus Antonius bjuda honom en krona;
—	ingen kungakrona var det likväl, det var en af de der småkronorna —- och, som jag sad’, så sköt han bort dels en gång; men det allt oaktadt, ville han nog, som jag tror, gerna hafva haft den. Derpå bjöd han honom henne igen; derpå sköt han bort henne igen; men, som jag tror, hade han bra svårt att få fingrarna ifrån henne. Och derpå bjöd han honom den för tredje gången; han sköt bort henne för tredje gången; och alltjerut som han nekade, så hur-made packet och klappade med sina grofva händer och kastade sina svettiga nattmössor i vädret och skrek frans en sådan massa af elak andedrägt för det att (‘rasar vägrade ta emot kronan, att den nära nog Imade qväft (‘rasar, ty han svimmade och föll omkull; och för min egen del, så tordes jag inte skratta, af fruktan för att öppna munnen och dra in den otäcka luften.

Cass. Var tyst, jag ber. Hvad? (‘rasar svimmade?

Casa. Han föll omkull på torget, sköt fradga för munnen och var umållös.
Brut. Det är nog troligt; han har fallandsjukmmn.

Cass. Nej, (‘rasar har den ej; men du och jag Och vännen Casca, vi Ima fallandsjukan!
(‘asc. Jag vet inte hvad du menar mbd det; men att Crasar föll omkull, det är jag säker på. Om inte traspacket klappade åt honom och hvisslad~e åt honom, allt efter som han behagade eller misshagade dem, likasom de pläga göra med skådespelarne på teatern, s~ vill jag inte vara hederlig karl.
Brut. Hvad sade han, näm’ han fick sansen åter?
(‘ase. Ah, förr än han föll omnknLl, när han märkte att den gemena svärmen fröjdades öfver att han afslog kronan, så ref han upp sin tunik och bjöd dem strmmpen att skära af. Hade jag bara hört till någon handtverksklass
— om jag icke då hade tagit honom på orden, så önskar jag att jag måtte ha gått till helvetes med de slynglmmrna! 0dm så föll han. När han kom sig igen, sad’ han, att om Iman hade gjort eller sagt något otillbörligt, så anlmöll han att den hedervärda församlingen måtte tillräkna det hans sjuklighet. Tre eller fyra qvinfolk, som stodo bredvid mig, ropade: “ack, dm1 goda själ !“ och förläto honom af allt sitt hjerta. Men det är inte stort att rätta sig efter; om Cmesar hade stuckit ihjel deras mödrar, skulle de icke ha gjort annorlunda.
Brut. Och derpå gick han bort så mörk i hågen?
(‘asc. Ja.
Cass. Sade Cicero någonting?
(‘ase. Ja, han talte Grekiska.
(‘oss. 1 hvad syftning?
(‘asc. Ja, om jag kan säga dig det så vill jag aldrig se dig i synen mer. Men de, som förstodo honomn, smålogo åt hvarandra och rmmnkade på hufvudet. Hvad mig beträffar, —- för ma i g vam det Grekiska. Jag kunde säga er mera nytt ändå: Marmmllus och Flavins äro bragta i det tysta, för det att de tagit bort diademer från Crasars bildstoder. Farväl med er! Der vam mer galenskap ändå, Om jag bara kunde komma ihåg det.
Cass. Vill du spisa hos mig i afton, Casca?

Oase. Nej, jag är bortlofvad.
~i3ass. Vill chi spi~a middag hos mig i morgon? Casc. Ja, om jag lefver, och din mening står fast, och
din	middag är värd aU ätas. Cass. Godt, jag väntar dig.
~asc. Gör det. Farväl med er, båda två. (Gör,~.
Brut. En sådan tvärvigg den der Casca blifvit! 1 skolan var han eldigheten sjeif.
~i2ass. Det ~ir han ännu vid utförandet
Af något cljerft och ädelt företag,
Ehuruväl h~n 1~tsar vara trög.
Hans råhet är åt hans förstånd en krydda,
Som retar foJÅ att smälta hvad han säger
Med bättre tnatlust.
il3rut. Så är det ock. Far~ äl för denna gången! 1 morgon, om du önskar tala med mig, Skall jag gå till dig; eller, om du vill, Kom hem till mig, så. skall jag vänta dlg.
Cass. Jag kommer. Tänk tilldess på veridens skick.
(BRUTUS gdr,)
Ja, Brutus, du är ädel; men jag märker
Din ädla malm kan blifva boi’tarbetad
Från ursprirngs-arten. Deiför ~ir det tjenhigt,
Att ädla själar blott med ädla umgås.
ilvem är så fast, att han ej kan förföras?
Mig lider C~sar knappt, men älskar Brutus;
Om jag nu vore Brutus och han Cassius,
1Jan skulle dock ej styra mig. 1 natt
Inkastar jag igenom Bruti fönster
Biljetter skrifna med skiljaktig stil,
Som om från flera rnedborg~inän de kommit,
ilvar en med syftning på den höga tanka,
Som Rom har om hans namn, och hvari dunkelt
Skall gifvas vink om C~sars ärelystnad.
Må C~sar tro sig stå på säkra grunder;
Men svigta skall han, eller vi gå under!

TREDJE SCENEN.
En gata.

~‘Åslcan går. Från motsatta sidor uppträda CASCA, med
draget stärd, och CICERO).

Cia. God afton, (‘asea! Dii gick hem med Cmesar? Evi flämtar du? ilvi stirrar dms så vildt?
(‘usa. Upprörs dn ej, när hela jordens rund
Skälfver liksom ett rö? 0 Cicero,
Jag har oväder sett, då harumsna vindar
Ha splittrat kumitig jernek; jag har sett
Det stolta hafvet svälla, rasa, fradgas
Af lystnad att bli högt som thordönsskyn;
Men aldrig förr’n i natt, förr’n nu, jag gått
Igemiom något eldregu. Antingen
Är det inbördes krig i himlen, eller
Har verlden, trotsig emot gudarna,
Uppretat dem att sända oss förderf. (‘ia. Nå, såg du tiere underbama ting?
Casa. En slaf — dii har den karlen sett — höll mmpp
Sin venstra hand; hon flammade och brann
Som tjugo sammanbmindm~a bloss, och dock
Blef hon för elden känslolös och osvedd.
An mer, — mitt svärd är blottadt sedan dess —Vid Capitolium mötte mig ett lejon,
Som glodde på mig, gick förbi mig bistert,
Men gjorde mig ej sknda. Och der voro
Hopskockade väl humidra heniska qvinnor
Vanställda utaf skräck, som svuro på
Att meurmiskor af eld de sett, som vandrat
Fram och tillbaka uppå gatorna.
1 går satt nattens fogel midt på dagen,
Och midt på öppet torg, och skrek och tjöt.
När alla dessa tecken sammanträffa,
Och det på en gång, må väl ingen säga:
“Det der är skälet; det är helt naturligt.”

Jag tror, att de bebåda något ondt Just föm’ de trakter, som de peka ut.
(‘ia. Ja, visst är tiden underlig; men memmskan
Här på sitt eget vis uttyda tingemm
Rakt emot sjelfva tingens egen mening.
Går C~sar npp på Capitolium
1 morgon?
(‘usa. Ja; ty Iman har bedt Antosmius
Förkunna dig, att han är der i mnomgon. Cia. God natt då, Casca! Ett så grufligt väder
Ar icke att spatsera i.
	(‘usa.	Farväl!	(CICERO går).
	(CASSIUS uppträder).

Cass. Hvem der?
	(‘usa.	En Romare.
Cass.	Ha! Ca~cas röst.
(‘usa. Fint öra har dim. Cassius, hvilken natt!
Cass. En ganska herrlig natt för ärligt folk.
(‘usa. ilvem såg väl nånsin himlen hota så?
Cass. Den som såg jorden så af synder fmsll.
För min del har jag gått onmkring i staden
Och utsatt mig för nattens farligheter;
Så halfklädd, Casca, som du ser mig nmm,
Har jag mitt bröst för thordönsviggen blottat;
När blåa blixten fräste till och tycktes
Uppskära himlen, ställde jag mig sjelf
Rakt i dess stråkväg, midt i hugget för den. (‘usa. Men hvarför frestade dmm himlen så?
Att frmmkta och att bäfva, höfves roenskan, När gudars allmakt genom tecken sänder Så hemska hämoidsbud att oss förfära.
(‘ass. 0 Casca, du är slö! Lifsgnistorna,
Som skulle bo Imos Romamn, sakimar du,
Eller brukar ej. Du hieknar, stirrar, fruktar,
Försänker dig i häpnad, när du ser
Att himlen mer än vanligt retad är.

Men om dmm tänkte efter rätta skälet
Hvi dessa lågor, dessa hemska spöken,
ilvi	djur och foglar, från sin art förvända,
Hvl hamn och gamla narrar profetera;
Hvl alla dessa ting förbytta blifvit
Från sin natur och mätta väsende
Till ett vidunderligt; då skall da finna
Att himlen har inblåst dem sådan anda,
Tjör att igenom dem ge skräck och varning
At någon stat, som är vidunderlig.
Nu, Casca, kunde jag väl nämna dig
En man oändligt lik den hemska natten,
Som dmmndrar, limmugar, öppnar grafvar, ryter
Likt lejonen på Capitohimmm;
En nmmmn, ej stamkare än du och jag
1 kroppslig kraft, men uppväxt underbart,
Och fruktansvärd som dessa teckens utbrott. (‘usa. Du menar C~sar? Gör du icke det? Cass. Det amå nu vara hvem som helst, ty Romarn
Har merg och senor nu liksom hans fäder;
Men ve oss! Våra fäders hug är död,
Och våra mödrars själar oss beherrska;
Vårt ok, vår klagan rejem’ qvinnolynne! (‘usa. Man säger verkligen, att rådet ärnar
1 morgon ropa C~sam’ ut till kung; Och Iman skall bruka kronan öfverallt, Till lands och sjös, blott ej här i Italien.
(‘ass. Då vet jag hvart jag denna dolk skall rikta,
Ja Cassius skall från bojan rädda Cassius!
Dermed, J gudar, är den svage mäktig;
Dermed, J gudar, störten J tyrannem’!
Ej torn af sten, ej mur af Imamrad malm,
Ej lufttomt fängelse, ej black af jern
Tillbakahålla andens kraft, ty lifvet,
Vid demmun jordens tunga boja ledset,
Ej nånsin saknar umakt att lösa sig.
Och vet jag det, så vete Imela veriden

JULiUS C~ESÄR. 1, 3.

Att jag kan kasta från mig, när mig lyster, Den del utaf förtryck, som sjelf jag bär.

Casa. Det kan jag ock; och så bär hvamje slaf Uti sin egen hand sin bojas nyckel.

Cass. ilvi skall då Ciesar vara en tyrann?
Den stackars karlu! Han vore ej en varg,
Om ej i Romarne han såge fåm,
Och lejon ej, om de ej vore harar.
Den som i hast en mäktig brand vill tända,
Han börjar först nmed spåmmor. Hvad är Rom
För eldfängdt skräp, att det begagnas skall
Till uselt bränsle för att lysa upp
Den lapprissaken C~sar? Men, o harm,
Hvart har du ledt mig? Kanske talar jag
Inför en villig slaf; och då är säkert,
Att jag till ansvar ställs. Dock, jag är väpnad,
Och faran är för mig en simpel sak.
(‘usa. Du talar nu till Casca, till en man,
Som ej meå sqvaller går. Se Imär min hand,
Gör sammansvärjning, oss till lmjelp i nöden,
Så skall jag stiga fram i bredd med den,
Som längst sig vågar.
	(‘oss.	Topp! Det är då uppgjordt.
Vet nu, att jag har redan vunnit några
Ibland de ädlast sinnade i Rom,
Att jemte mig bestå ett äfvelmtyr
Af ärorik och farlig egenskap.
Jag vet, att jag af dem just nu är väntad
Bredvid Pompeji port; ty denna skräcknatt
Går ingen ut, fns ingen själ på gatan.
Naturens väsende är nu beskaffadt
Just så som verket, soma vi ha för hand,
Högst blodigt, eldigt och högst fasansfullt.

(CINNA kommei).

(‘usa. Tyst, stilla! Någon kommer der med hast.

(‘ass. Det Cinna är; jag hör det på hans gång. Han är af våra. — Cinna, hvart så hastigt?
Cinna. Jag söker dlg. Hvem der? Metellus Cimber?
(‘oss. Nej, det är (‘asea, en af bolagsmännen 1 vårt försök. Ssg, väntar man på mig?
(‘inna. Det gläder mig. Men hvilken ryslig natt! Två tre bland oss sett nuderliga syner.
(‘oss. Man väntar på mig, Cinna, eller hur?
(‘inna. Det gör man visst! 0 Cassius, om du kunde Den ädla Brutus vinna på vår sida!
Cass. Var lugn. Tag detta papper, bästa Cinna;
Lägg det helt oförmärkt i Pr~tors-stolesm,
Att endast Brutus finner det, och kasta
Det här in i hans fönster; fäst det här
Med vax uppå den äldre Binti bildstod.
När det har skett, gå till Pompeji port
Tillbaks igen, der träffar du oss åter.
Ar Decius Brutus och Trebonius dem? (‘inna. Ja, alla utom Cimber; han har gått
Att söka dlg. Godt, jag skall skynda mig Och göra som du sagt med dessa papper.
Cass. Kom sedan åter till Pompeji port.
(Cn~NA går).
Kom, Casca; du och jag få gå till Brutus
Nu, innan dagen gryr. Tre fjerdedelar
Af honom ha vi re’n. Vid nästa kamp
Skall mannen ge sig hel och hållen åt oss. (‘asa. 0, han står högt uti allt folkets hjertan,
Och det, som skulle synas brott hos o ss, Byts af hans lugn, med alkemistisk kraft, Till idel mannadygd och mannaheder.
Cass. Bra har dim skildrat honom och hans värde Samt vårt behof af honomn. Låt oss gå, Ty det är öfver midnatt; innan dager
Han måste väckas och tillhöra oss.	<‘De gå).

JULiUS CAESAR. II, l.

ANDRA AKTEN. FORSTA SCENEN.

Rom. Bruti trädgård.

(BRUTUS uppträderY

Brut. Hör, Lucius, hör! —-
Jag kan ej rätt på himlens stjernor se
Hur nära dagen är. — Nå, hör då, Lucius! —Om jag dock kunde sofva tungt som han! —Hör, Lucius! Hör Vak upp då! Vakna, vakna!

(LUCIUS kommer,).
Luc. Har ni mig ropat, herre?
J3rut. Sätt in en lampa i mitt läsrum, Lucius; När den är tänd, så kom och säg mig till.
Luc. Det skall jag göra, herre.	(Går). Brut. Dö måste han. För min del har jag ej
Personligt skäl att göra honom skada,
Men för det hems väl. Han vill bli krönt;
Hur det kan ändra hans natur, är frågan.
Af middagssolen lockas ormen fram,
Då får man varsamt gå. Att kröna honom!
Jo, det är säkert nog, då ge vi honom
En gadd, som han, har honom bäst behagar,
Kan skada med. Af äran skapas missbruk,
När den från makten skiljer samvetet.
Att nu om Ca~sar säga sanningen,
Så vet jag icke just att hans begär
Ha kufvat hans förnuft. Men ödmjukheten
Plär alltid vara späd herrsklystnads stege,
Mot hvilken uppåt-klättrarn vänder sig;
Men har han hunnit upp till högsta toppen,
Så vänder han sin rygg åt stegen, skådar
Högt upp i sky, föraktande de pinnar,
På hvilka han klef upp. Och nu kan Csesar —Nej. detta kan bör hindras! Och då striden
Ej får nog färg af det som C~sar är,

Pryd ut den så: “att hvad han ä r kan ökas,
Ja blifva något gränslöst stort till slut.”
Tänk honom derför som en orm i ägget,
Som, utkläckt, följer sia natur och bits,
Och mörda honom uti skalet redan. (LUCIUS kommer tillbaka).
Luc. Nu brinner lampan i ert läsrum, herre.
När jag i fönstret sökte flintan, fann jag
Ett bref, så här försegladt. Säkert är
Att det ej låg der, då jag gick till sängs.
Är Brut. Gå du till sängs igen; än är ej dager. det ej Idus Martij i morgon?
Luc. Det vet jag ej.
	Brut.	Se åt uti kalendern
Och gif mig svar.
	Lua.	Det skall jag göra, herre.	(Går).
Brut. De himlabloss, som susa genom luften, Ge så pass ljus, att jag kan läsa vid dem.
(Oppnar brefvet oah läser,).
“Brutus, du sofver, vakna! Känn dig sjeif! Skall Rom? — Upp, tala, gif ett dödshugg, rädda! Brutus, du sofver; vakna!” —Ja, slika maningar man ofta kastat 1 vägen för mig!
“Skall Rom?” — Så här är säkert meningen:
Skall Rom stå under en snans tukt? ilvad? Rom? Min ättefader körde bort Tarquinius
Från Romas gator, när han nämndes kung. “Upp, tala, gif ett dödshugg, rädda!” Uppmanas jag att tala och ge dödshugg?
0 Rom, då ger jag dig mitt löfte på Att, följer deraf räddning blott, så skall du Din önskan uppfylld få af Bruti hand.

(LuciuS kommer tillbaka,).

Luc. Af Mars ha fjorton dagar re’n förlupit. (Det bultar på porten).
20

JULIUS CAESAR. II, l.

Brut. Godt. Gå till porten; nbgon bultar der.
(LUCIUS går,).

Se’n Cassius först mig eggade mot C~sar,
Har jag ej sofvit.
Från första tanken på en ryslig gerning,
Tilldess den görs, är hela mellantiden
Lik ett fantom, en dröm af ångest full.
Vör genius och hans verktyg i vår kropp
lRådplåga då; och hela menskans väsen,
Liksom ett litet rike, lider då
Af upprorskänningar.
(LUCIUS kommer tillbaka,).

Luc. Er broder Cassius står vid porten, herre, Och önskar tala med er.
	Brut.	Ar han ensam?
Luc. Nej, flera äro med.
	Brut.	Du känner dem?
Luc. Nej;
Djupt ned i pannan hattarna de tryckt
Och svept i kappan halfva anletet,
Så att det var mig rent omöjligt, herre,
Att känna dem igen.
	Brut.	Nå, låt dem komma.
Det är de sammansvurna. Myteri,
Blygs du att visa fram en hotfull panna
Om natten, då det onda är som friast?
O	säg, byar finner du väl då vid dagsljus
En håla dunkel nog att låna larf
Åt ditt vidunderliga anlete?
Sök ingen sådan alls! Göm det i lejen
Och vänlighet; ty om du träder fram
1 medfödd skepnad, vore ej en gång
Tartaren sjeif nog mörk att dölja dig
Så att du ej blef röjd.
(CASSIUS, CASCA, DECIUS, METELLUS CIMBER och TREnoNLUS uppträda).
(LUCIUS går,).

	Cass.	Jag råds, att vi
Din nat tro jaga bort. God morgon, Brutus; Vi störa dig väl ej?
	Brut.	Jag varit uppe
En timma re ~n, och vaken hela natten. —Ar jag bekant med dem, som du har med dig?
Cass. Ja, med hvarenda en; här fns ej någon,
Som icke vördar dig, och alla önska
Att du den tanken hade om dig sjelf,
Som hvaije romersk ädling om dig hyser.
Här är Trebonius.
	Brut.	Han är välkommen.
~1iass. Här Decins Brutus.
	Brut.	Också han välkommen.
6~ass. Här Casca, Cinna här, och här Metellus.
Brut. Välkomna, allesamman! Hvad sömulös oro har insmugit sig
Emellan edra ögonlock och natten?
Cass. Ett ord, jag ber!	(Hviskar med BRUTUS).
Dec. Häråt är öster, gryr ej dagen här?
C~asc. Nej.
6’inna. Jo, förlåt! De gråa strimmorna, Som dela molnen, äro dagens budskap.
Casc. Nej, tillstå att ni båda två har orätt.
Här, dit min svärdsudd står, går solen upp;
Det är ett dugtigt stycke mer i söder,
Om man betänker att det nu är vår.
Först om två månar visar hon sin eld
Högre mot norden upp; och klara östern
Är der, just bakom Capitolium.
Brut. Gif mig nu handen en och hvar i ordning. Cass. Och låt en ed bekräfta vårt förbund. Brut. Nej, ingen ed! Om icke folkets uppsyn,
Betrycket i vår själ och tidens missbruk —Om det är svaga grunder, lyktom genast
Och läggom oss uti vår mjuka säng.
Låt se’n det stolta tyranniet rasa,

JULIUS CAESAR. 11, l.

Tills hvar man faller efter lott! Men hysa —Hvarom jag är förvissad — dessa grunder
Nog eld att hetsa fega och att härda
Med mannamod den veka qvinnans själ;
Då, medborgsmän, behöfs väl annan sporre
An saken sjeif, för att till räddningsvärfvet
Oss skänka nit? Hvad annan pant än denna:
Tystlåtna Romare, som sagt sitt ord
Och det ej svika? Hvilken annan ed,
Än ädlas löfte gifvet åt de ädla:
Att ske det måste, eller alla stupa?
Må prester, skalkar och puitroner svära,
llalfruttna gubbar och de usla ~jälar,
Som tacka för en skymf. Vid lömska värf
Må uslingar, som misstros, gå sin ed;
Men skymfen ej vår handlings lugna storhet
Och våra själars ohejdbara mod
Med tanken att vår sak, vårt värf behöfver
En ed af oss; när hvarje droppa blod,
Som Romarn bär, och bär med ädelhet,
Blir skyldig till bastardskap hvar för sig,
Om han förmådde bryta minsta del
Af något löfte, som han nånsin gifvit. Cass. Än Cicero? Bör han ej forskas ut?
Jag	tror han toge kraftigt vårt parti. Casc. Låt oss ej glömma honom.
	~3inna.	Nej, för all del!
Met. Ja, låt oss honom få; hans silfverhår
Skall köpa oss en fördelaktig mening
Och värfva röster, som vår handling prisa.
Då sägs det, att hans vishet ledt vår kraft;
Vår ungdoms vildhet skall ej märkas mer,
Men allt beslöjas af hans ålders allvar.
Brut. Nämn honom ej; gå ej till råds med honom, Ty han skall aldrig vara med om något,
Som andra ha begynt.
Cass.

Casc. Han passar icke heller rätt för oss.
Dec. Skall ingen annan, utom C~sar, falla?
Cass. Väl anmärkt, Decius! Det är icke nyttigt~
Tror jag, att Cmsars bästa vän, Antonius,
Får öfverlefva Cmsar. Han oss blir
Eätt svår att nappas med. Er är bekant,
Att hans förmåga, om han den begagnar,
Nog räcker till att oss förderfva alla.
Att förekomma det, så må Antonius
Och C~sar falla båda två tillsammans.
Brut. Då skall vår bana se för blodig ut:
Först hugga hufvu’t af så. lemmarna,
Det liknar harm i döden, hat derefter.
Antonius är en lem af C~sar blott.
Ej må vi si a g ta, endast o ffr a, Cassins!
Vi	alla resa oss mot C~sars ande,
Och uti mensko anden fns ej blod.
Ack att vi kunde räcka C~sars ande
Och icke stympa Ca~sar! Men, o ve,
För den får Cauar blöda! Adle vänner,
Må djerft, men ilsket ej, vi honom döda:
Må han tillredas som ett guda-offer,
Ej sönderhackas som ett rof för hundar!
Må våra hjertan, liksom sluga herrar,
Till blodig bragd upphetsa sina slafvar
Och efteråt för syns skull hanna dem;
Då blir vårt värf nödvändigt, ej förhatligt;
Och ser man saken så, -— då blifva vi
Ej mördare, men rensare benämnda.
Men hvad Antonius angår, lemnom honom,
Ty han förmår ej mer än Cnesars arm,
Se’n Cmsars hufvud fallit.
	Cass.	Likafullt
Räds jag för honom, för den kärleks skull, Med hvilken han inympad är i Ciesar.
Brut. Ack, bästa Cassius, tänk ej mer på honom! Om han är så med Cnsar införlifvad,

Vänds allt hvad han förmår mot honom sjeif.
Då får han tråna bort och dö för Oresar,
Och det är något som han knappast gör,
Ty han har lust för spel och stoj och ruckel.
Treb. Nej, farlig är han ej; han bör ej dö, Han lefver nog och ler åt detta sedan.
(En klocka sldr,).
Bryt. Tyst, räkna slagen.
	Cass.	Nu slog klockan tre.
Treb. Då är det tid att skiljas. Än är ovisst
Cass.
Om C~sar ärnar att gå ut i dag,
Ty han har blifvit skrockfull på en tid
Och tänker rakt motsatsen nu mot förr
Om drömmar, aningar och teckentydning.
Kanhända dessa underverk, som skett,
Och denna natts så egna rysligheter
Samt hans augurers öfvertalnings-konst
1 dag från capitolium hålla honom.
Dec. Var icke rädd. Om han beslutat det,
Kan jag det ändra. Gerna hör han nämnas
Att man enhörningen med träd kan fånga,
En björn med spegel, elefant i grop,
Lejon i garn och menniskan med smicker.
Men om jag säger att han hatar smicker,
Så blir han nöjd och smickrad aldramest.
Låt mig få råda!
Ty jag kan ge hans lynne rätta farten,
Och upp skall han på capitolium.

fl7ass. Vi kunna allesainman hemta honom.
Brut. Mot klockan åtta då, som aldrasenast?
Cinna. Ja, aldrasenast; glöm er icke då.
Met. Ligarius hatar C~esar, för det denne Har tadlat det beröm han gaf Pompejus:
Jag undrar, att ej någon tänkt på honom.
Brut. Ack, bästa Cimber, gå då hem till honom;

Han håller af mig, han har skäl dertill; Sänd honom hit, så skall jag forma honom.
Cass. Men morgonen oss öfveri’askar, Brutus, Vi måste lem na dig. — Nu, gode vänner, Atskiljen er, men Ininnens hvad ni sagt Och visen er som äkta Romare.
Brut. God’ herrar, sen nu muntra ut och raska
Låt icke blicken röja föresatsen,
Men döljen den, likt skådespelarne,
Med lustigt mod och jemvigt i det yttre.
Och nu god morgon med er, hvar och en!
(Alla gå, utom BRUTUS).
Upp, Lucius! -— Somnad djupt? —- Nå, lika mycket.
Njut sömnesis ljufva honungsdagg; du har
Ej syner eller fantasier, du,
Dem sorgen flitigt målar i vår hjerna,
Och derför sofver du så tungt.

(PORTIA uppträder).
	Port.	Min Brutus!
Brut. Hvad vill du, Portia? Så tidigt uppe? Det är ej bra för dig att så förtro
Din svaga helsa åt en iskall morgon.
Port. Det är ej heller bra för dig, min Brutus.
Oartigt smög du dig ifrån min bädd;
Och i går aftons steg du plötsligt upp
Från qvällsvardsbordet, vandrade omkring
Med armarna i kors och suckade,
Och när jag frågade hvad soni gick åt dig,
Du stirrade på mig med vreda blickar.
Jag sporde vidare; då gued du pannan
Och stampade med foten helt förargad;
Dock var jag envis, fick dock intet svar;
Du gjorde blott en vresig vink med handen
Till tecken att jag skulle gå. Jag gick,
Rädd att föröka en otålighet,
För mycket hetsad re’n, och i förhoppning

JIJLUJS CAESAR. Il, l.

Att den blott var en följd af elakt lynne,
Som stundom gör besök hos något hvar.
Det nekar dig att äta, tala, sofva,
Och verkade det så uppå ditt yttre,
Som det fått välde med ditt inre, Brutus,
Så skulle jag ej känna dig igen. —Ack, min gemål, förtro mig ditt bekymmer!
Brut. Jag är ej riktigt frisk, och det är allt. Port. Brutus är klok; och vore han ej frisk,
Så sökte han väl bot för att det bli.
Brut. Det gör jag ock; — min Portia, gå till sängs. Port. Är Brutus sjuk? Och är det helsosamt
Att vandra lialfklädd kring och andas in
Den våta morgondimman? Brutus sjuk?
Och stjäl sig upp utur sin sunda bädd
För att den leda nattens smitta trotsa
Och fresta om den feberdigra luften
Kan öka på hans sjukdom? Nej, min Brutus,
Du har ett sjukdomsqval inom din själ,
Som jag, i kraft utaf mitt kall som maka,
Har rätt att känna. Och på mina knän
Besvär jag dig vid fordom prisad skönhet,
Vid alla dina varma kärlekseder
Och vid det stora trohetslöftet, som
Oss sammansmälte till ett enda väsen,
Att du för mig, din hälft, ditt sjeif, bekänner
Hvi du är sorgsen och hvad folk i natt
Hos dig haft samqväm; ty här liar det varit
Sex eller sju, som dolt sitt anlete
För sjelfva mörkret.
Brut. 0 knäböj ej, mia goda Portia!
Port. Om ännu du min gode Brutus vore,
Behöfde jag det ej. Säg, blef det, Brutus,
Betingadt vid vårt äktenskapsförbund,
Att jag ej sku!le veta hvad som hemligt
Anginge dig? Ar jag ditt jag allenast
På sätt och vis och med inskränkningar,

Som sällskap vid ditt bord, som sängkamrat
Och till att språka med emellanåt?
Bor jag uti din kärleks förstad blott?
Är det ej mera, då kr Portia
Blott Bruti frilla, icke Bruti maka. Brut. Du är min ärliga, min äkta hustru,
Mig lika dyrbar som de puipurdroppar, Som tränga sig kring mitt beklämda hjerta.
Port. Om så det vore, sade du mig allt.
Jag medger jag hr qvinna, men likväl
En qvinua, hvilkeu Brutus tog till maka;
Jag medger jag är qviunn, men likväl
En qvinna som är aktad — Catos dotter!
Tror du, att jag är svag som andra qvinnor,
Då jag har sådan far och sådan make?
Säg hvad du ärnar; jag skall det ej yppa.
Jag har min fasthet ganska kraftigt pröfvat,
1 det jag sjelf frivilligt sårat mig
1 vaden här. Det skulle jag fördraga
Ocä icke tiga med en hemlighet? Brut. 0 himmel, gör mig värd så ädel

Tyst, tyst, det bultar! Lemna mig en stund;
På ögonblicket skall din barm få del
1Jtaf mitt hjertas hemligheter. Allt,
Hvad jag åtagit mig, skall jag dig tyda,
Allt, som står skrifvet på min dystra panna.
Fort, skynda dig!
maka!

(Det bultar).

(PORTIA går).

(Lucius och LiGÄRIUS komma).

Hvem bultar, Lucius?
Luc. Här är en sjuk, som tala vill med er. Brut. Cajus Ligarius, som Metellus nämnde!
Bort, gosse! — Nå, Cajus Ligarius?
Lig. Tag ett “god morgon” från en mattad stämma. Brut. Hvad tid har du dig valt, min tappre Cajus,
Att bära sjukdrägt! Vore du blott frisk!

JULiUS CAESAR. II, 2.

Lig. Jag är ej sjuk, om Brutus har för händer Hvad bragd som helst, som äsans namn är värd.
Bryt. En sådan bragd har jag för händer nu, Om du har friska sinnen att förstå den.

Lig. Vid alla gudar, som af Romarn dyrkas!
Här lägger jag min sjukdom af. Roms själ,
Du tappra son af högtberömda fäder,
Du har frammanat, som en svartkonstnär,
Min ande ur sin graf. Sätt mig i fart,
Så skall jag kämpa med omöjligheter,
Ja	öfvervinna dem. Hvad ~r att göra?
Brut. En bragd, som skall de sjuka göra friska.
Lig. Kanhända också några friska sjuka?
Brut. Ja, äfven det. Och hvad det är, snin Cajus, Det skall jag anförtro dig under vägen
Till den det gäller.
	Lig.	Sätt dig då i gång;
Jag följer dig med ny-uppeldadt hjerta
Och gör — jag vet ej hvad; mig är tillfyllest
Att Brutus visar vägen.
	Brut.	Följ mig då.	(De gå).

ANDRA SCENEN.
Ett rum i C~sars palats.

(‘Åskon går. CAESAR kommer in i nottdrägt).

67es. 1 natt
Har hvarken himmel eller jord haft ro;
Tre gånger skrek Calpurnia till i sönluen:
“0 hjelp! De mörda C~sar !“ — Hvem är der? (En tjenore kommer).
§Ijen. Herre!
Cass. Gå, tillsiig presterna att genast offra, Och säg mig deras spådom hur det lyckas.
Tjen. Det skall jag, herre.	(0d9).

(CALPURNIA uppträder).

Calp. Hvad vill du, Ca?sar? Arnar du gå ut? Du får ej gå utur ditt hus i dag.
Cau. Caesar skall ut. Hittills har faran blott Mig sett på ryggen; den försvinner genast,
Om den får skåda C~sars anlete.
Calp. Järtecken har jag aldrig trott på, C~sar,
Nu skrämma de mig dock. Derinne är
En man, som, utom hvad vi sett och hört,
Berättar hemska ting, som vakten skådat.
En lejoninna har på gatan ynglat,
Och grifter jäspat från si~ sina döda;
Eldröda stridsmän fäktat uti skyn
1 leder, rotar, och på riktigt krigsvis,
Så blodet droppat ned på Capitolium;
igenom luften hördes vapenrassel,
Stridshingstars gnäggning och dödsrosslingar,
Och spöken qvidde hemskt på gatorna.
O	C~sar, sådant är ju oerhördt,
Det skrämmer mig!
	Ces.	Kan någonting väl undgås,
Som af de höga gudar är bestämdt? —Csesar går ut, ty dessa tecken syfta
Så väl på hela verlden som på C~sar.
G~alp. När tiggarn dör, så synas ej kometer, Men himlen sjelf framblossar furstars bane.
(‘<es. En feg dör många gånger förr’n han dör,
Den tappre smakar endast e n gång döden.
Bland alla underting, jag hittills hört,
Förundrar det mig mest att menskor bäfva,

Och veta dock att döden, oundviklig,
Skall komma när den kommer.
	(Tjenaren kommer tillbaka).
Nå, hvad gåfvo
Augurerna för svar?
	Tjen.	De råda er
Att icke alls i dag gå utom dörren;

När man tog offrets innanmäte ut, Så fanns der intet hjerta uti djuret.
(‘<es. Det gjorde gudarna till hån för rädslan:
Ett djur förutan hjerta vore C~sar,
Om han i dag blef hemma utaf fruktan.
Det skall ej Cn~sar. Faran vet rätt väl,
Att Gresar mera farlig är än hon.
Två lejon äro vi, på en dag födda,
Och jag det äldre, mera fruktansvärda;
Ja, ut skall C~sar gå.
	(‘alp.	Ack, ädla make,
Ditt sjeifförtroende förtar din klokhet!
Gå icke ut i dag; säg, att salu rädsla
Dig håller hesnusa; min, och ej din egen.
Vi	sända blott Antonius till senaten
Och säga att du ej mår väl i dag.
Låt mig på mina knän dertill förmå dig!
(‘<es. Ja, han må säga att jag ej mår väl, Och för din neks skull håller jag mig hemma.

(DECIUS kommer,).

Se Decius Brutus! Han kan göra det.
Dec. Hell, Gresar, och god morgon, ädle CEesar! Jag kommer för att hemta dig till rådet.
(‘<es. Och har just kommit uti lagom tid
Att föra frara min helsuing till senaten
Och säga att jag ej vill dit i dag;
Kan ej, tir falskt, och törs ej falskare;
Jag	vill ej dit i dag: stig åt dem det. Calp. Säg, han är sjuk!
	(‘<es.	Från Calsar sänds ej lögn.
Skall jag, som sträckt min arm så vidt i striden, Väl vara rädd att säga gråskägg sanning?
Gå, säg dem, Decins: Calsar vill ej komma.
Dec. 0 store Calsar, gif mig något skäl; Jag blir utskrattad annars för mitt budskap.
(‘<es. Min vilja är mitt skäl. Jag-vill ej komma,

Och mer behöfver ej senaten veta.
Men vill du veta sjeif, så skall jag säga —För det jag håller af dig — att min hustru,
Calpurnia här, ej hemifrån mig släpper.
Hon drömt i natt, att hon min blidstod såg,
Som, lik en vattenkonst, ur hundra hål
Göt idel blod; och mången Romare
Kom glad och log och tvådde sig dcii.
Och detta anser hon för aningar
Och olyckstecken; och på sina knän
ilar hon mig bedt att ej gå ut i dag.
Dec. Men helt oriktigt är den drömmen tydd;
Det var en både skön och lycklig syn.
Din bild, som utgöt blod ur många rör,
Der mången Romare så glad sig tvådde,
Betecknar att det stora Rom skall suga
Upplifvande blodströmmar ifrån dig,
Och många stora män der skola trängas
Om äretecken, minnen och reliker.
Det är betydelsen af hennes dröm.
(‘<es. Och på det sättet har du tydt den väl.
Dec. Ja, när du hört hvad nu jag har att säga:
Sesiaten har beslutat att i dag
Ge bort en krona åt den store Calsar.
Om nu du säger att du ej vill komma,
Så kunna deras tankar ändra sig.
Dessutom vore det ett infall just
Att säga om igen, om någon sade:
“Skjut upp raed rådet till en annan gång,
När Calsars hustru får sig bättre drömmar.”
Om Calsar döljer sig, månn’ der ej hviskas:
‘Se, nu är Calsar rädd?”
Förlåt mig, C~csar, ty min ömma vänskap
Bjuder mig tala så om ditt bealtit,
Och denna vänskap har förnuftet med sig.
(‘<es. Hur dårlig nu din fruktan syns, Calpurnia! Jag blyges just, att .jag för den gaf vika. —

JULIUS CAESAR. II, 2.

Tag hit mia toga, jag vill gå.
(PCBLILTS, BRUTUS, LIGARIUS, METELLUS, CASCA, TREnO
~ws och CIuKA uppträda).
Der kommer Publius och hemtar mig.
Pubi. God morgon, Ca~sar!
	(‘<es.	Publius, välkommen!
llvad, Brutus, har du gått så tidigt ut?
God morgon, Casca! — Cajus Ligarius,
Gresar var aldrig så fiendtlig mot dig
Som deu der frossan, som har gjort dig mager. —Men hvad är klockan?
	Brut.	Hon har slagit åtta.
(‘<es. Jag tackar för er artighet och möda. (ARTONIUS uppträder,).

Nej se Antonius, den snidnattssvärmarn,
Ar	vaken re’n! God morgon, min Antonius! Ant. God morgon, ädla Ciesar!
(‘<es. Säg till, att allt i ordning ställs derinne: —Man bör ej låta vänta på sig så. -—Nå, Cinna! — Nå, Metellus! — Nå, Trebonius!
En timmas tid med dig jag måste språka;
Glöm icke bort att söka mig i dag
Och var mig nära, att jag dig ej glömmer.
Treb. Det skall jag, Calsar; —	(Åfsides,). och så nära dig,
Att dina bästa vänner skola önska
Mig längre undan.
	(‘<es.	Kom nu, mina vänner,
Och smaka på mitt vin. Se’n gå vi genast Tillsammans, liksom goda vänner bruka.
Brut. <i4fsides,). Att allt slags ii k som ej är verk-ii g t, Calsar,
Det lider Bruti hjerta vid att tänka!
(De gå).

TREDJE SCENEN.
En gata nära Capitolium.

(ARTEMIDORUS kommer, läsande på ett papper).
Art. “Csesar, akta dig för Brutus; tag dig till vara för Cassius; kom ej Casca för nära; haf ett vaksamt öga på Cinna; tro ej Trebonius; gif noga akt på Metellus Cimber; Decius Brutus älskar dig icke; du har förolämpat Cajus Ligarius. Det finnes blott e a själ i alla dessa män, ock den är riktad emot Calsar. Om du icke är odödlig, så se dig om. Sorgiösliet banar våg för myteriet. De mäktiga gudarna beskydde dig! Din vän
Artemidorus.”
Här vill jag stå till Csesar går förbi
Och som en sökande ge honom detta.
Mitt hjerta jemrar sig, att icke dygden
Får lefva fri för afundsjukans tand.
Om du får läsa detta papper, Csesar,
Kan da måhända lefva länge än;
Om ej, är ödet myteriets vän.	(Går).

FJERDE SCENEN.
En annan del af samma gata; framför BRUTI hus.

(PORTIA och LUCIUS komma,).

Port. Spring, gosse, till senatspalatset genast! Dröj icke för att svara mig, men spring!
Fort, fort! Hvad står du här och väntar på?
Luc. För att få veta hvad jag der skall göra.
Port. Ack, om du vore der och här tillbaka,
Förr’n jag hann säga hvad du der skall göra!
Ståndaktighet nu statt mig bl med makt!
Res mellan mun och hjerta upp ett sky-fjell!
Min själ är manlig, men min kraft är qvinnans;
	Ack, hvad en qvinna dock liar svårt att tiga! Du står här än?

	Luc.	Hvad är mitt ärende?
Till Capitolium springa, och ej annat?
Och så tillbaks igen, och intet annat?
Port. Jo, gosse, säg mig har din herre mår, Ty han gick sjuklig ut. Märk noga på ilvad Calsar gör, och hvilka sökande Kring honom tränga sig. --- Tyst! Hvilket buller!
Luc. Jag hör ej något.
	Port.	Lyssna noga efter.
Jag hörde larm och buller, likt ett stridsgny, Och vinden för det hit från Capitolium.
Luc. Nej verkligen jag något hör, min fru.

<‘Spåmannen kommer).

Port. Ilitåt, min vän! Hvar kommer du ifrån?
Spåm. Jag kommei hemifrån, min goda fru.
Port. Nå, hvad är klockan?
Spåm.	Nio ungefär.
Port. Har Osesar än gått upp på Capitolium?
Bp Jim. Ej än, min fru; jag går att ta min plats Och skåda när han går till Capitolium.
Port. Du har en bön till Csesar, eller hur?
Spåm. Ja, nådig’ fru. Om Cmsar täcktes vara Så god mot Calsar, att han hör på mig, Så ber jag honom tänka på sig sjelf.
Port. Hvad? Vet du något ondt mot honom anlagdt?
Spåm. Ej hvad jag säkert vet, men mycket som jag fruktar.
God morgon! Här är gatan allt för trång:
Den svärm, som följer Calsar tätt i spåren —Prmtorer, senatorer, supplikanter —Kan nästan klämma ihjel en bräcklig man.
Jag söker mig en rymligare plats
Och talar till den store Csesar der,
När han förbi mig går.	(Går,).
	Port.	Jag måste in;
O	ve mig, hvilket svagt, eländigt ting
	3*	35

Ar icke qvinnohjertat! -— 0 min Brutits,
Må himlarna ditt företag välsigna! —	(Afsides,).
Ha, gossen har visst hört mig — (Högt,). Brutus har
Hos Cmsar en begäran, som får aftlag. —0, jag mår illa!
Spring, Lucius, och helsa min gemål;
Säg, att jag munter är. Kom hit igen
Och låt mig veta hvad han säger dlg.	(De gå).

TREDJE AKTEN. FOIRSTA SCENEN.
Capitolium. Senaten har sammankomst.

(lEn foikhop på gatan, som leder till Capitolium; bland dem
ARTENIDORUS och spåasannen. Fanfarer. CAESAR, BnuTIJS, CASSIUS, CASCA, DECiUS, METELLUS, TREBONJUS, CINNA, ANTONIUS, LEPIDUS, POPILIUS, PUIJLIUS ni. fl).

(‘<es. Nå, idus Martii har ju kommit.
Spåm. Ja, Cmsar; men är ännu ej förbi.
Art. Hell, Cmesar! Läs igenom (letta papper.
Dec. Trebonius ber dig ödmjukt, att du täcktes Igenomläsa denna hans supplik.
Art. Först min, o Ciesar! Min är en supplik, Som närmre Cmsar rör: läs den, o Cmsar!
(‘<es. Det, som blott rör oss sjeif, skall skötas sist.
Art. Dröj icke, Ciesar! Lås på ögonblicket!
(‘<es. ilvad? Är den karl’n förryckt?
	Dec.	Ur vägen, slyngel!
(‘ass. Hvem kommer med suppliker midt på gatan! Gå upp till Capitolium.
(CAESAR går upp på (‘apitolium, och de öfriga följa honom. Alla senatorerna stiga upp).

Pop. Jag önskar, att ert värf i dag må lyckas!
(‘ass. ilvad för ett värf, Popilius?
	Pop.	Farväl!

(Närmar sig till CAESAn).
	36

Britt. Hvad sad’ Popilius Lena?
(‘oss. Han önskade oss lycka till vårt värf;
Jag fruktar, att vår plan har blifvit upptäckt. Brut. Han nulkas Cmsar der; gif akt på honom! (‘oss. Fort, Casca, fort! Vi kunna förekommas.
Hvad är att göra? Om det kunnigt blir, Går hvarken Cassius eller Cmsar hem:
Jag dräper mig.
	Brut.	Var oförfärad, Cassius!
Popilius talar ej om våra planer;
Ty,	se, han ler, och Cmsar sjeif är lugn. (‘oss. Trebonius passar på; ty ser du, Brutas,
Han skaffar ju Antonius ur vägen.

(ANTONIUS och TREBONIUS gå. CAESAR och senatorerna intaga sina platser,).

Dec. ilvar är Metellus Cimber? Han må genast Gå fram till Cmsar med sin böneskrift.
Britt. Han står tillreds; träng dit och bistå honom.
(‘inna. Du, Casca, lyfter först din hand mot honom.
(‘<es. Ar allt tillreds? — ilvad är det för besvär Som Cmsar och hans råd afhjelpa snåste?
Met. Du höge, väldige och store Cresar, Metellus Cimber lägger för din thron
Ett ödmjukt hjerta —			(Böjer knä).
	(‘<es.	Nej, låt bli det der!
Ett dylikt kryperi och uselt sinicker
Må sätta hvardagsmenskors blod i lågor
Och göra gifven sak och fast beslut
Till idel barniek. Var blott ej så dårlig
Att tro det Cmsar har så lättrördt blod,
Att all dess kraft ‘ipptöns kan af det,
Som smälter narrar: nemligen af smicker,
Djupt nedböjd rygg och knähnndsslickningar!
Din bror är biltog genom rådsbeslut;
Om du för honom kryper, smeker, tigger,
Så sparkar jag dig undan som en hund.

Vet, Cmsar är ej den som orätt gör, Ej heller blidkas han förutan skäl.
Met. Fins ingen stämma ädlare än min, Som ljuder vackrare i C~sars öron
Och ber om nåd för min förvista broder?

Brut. Din hand jag kysser —- smickrar likväl ej —Och ber dig om att Publius Cimber måtte Omedelbart få lof att återvända.
(‘<es. Hvad? Brutus?
	(‘ass.	Nåd, o Csesar! Csesar, nåd!
Så djupt som till din fot nedfaller Cassius Och tigger dig om nåd för Publius Cimber.
(‘<es. Rörd blef jag nog, om er jag liknade;
Bön rörde mig, om bedja var min sak,
Men jag orubblig är som polens stjerna,
Som uti grundfast och beständig art
Ej has~ sin like uppå firmamentet.
Oräkneliga gnistor pryda himlen;
De äro alla eld, hvarenda lyser,
Men blott en enda af dem ståndar fast.
Så ock i verlden; den är full af menskor;
De hafva kött och blod och känslighet,
Dock vet jag blott en enda bland dem alla,
Som obetvinglig och orubbelig
Sin plats behåller. Och att det är jag,
Låt äfven deruti mig det få visa
Att jag ihärdigt påstod Cimbers landsflykt,
Ihärdig än i mitt påstående.
(‘inna. 0 Cresar!
(‘<es.	Bort! Vill du Olympus lyfta?
Dec. 0 store Cuesar?
	(‘<es.	Bad ej Brutus fåfängt?
(‘asc. Nå, mina händer, tala då för mig!

(CASCA ger CAESAR ett dolkstygn i halsen. CAESAR fattar i hans arm, men genomborras af flera andra sammansvurna, och sist af MARCUS BRUTUS).

(‘<es. Du också, Brutus! — Fall då, Cmsar, fall!
(Han dör. Senaten och folket vika undan bestörta,).
(‘inna. Frihet och frälsning! Tyranni’t har dött! —Spring, spring och ropa ut det rnndt kring staden!
Cass. Till talarstolarna! Låt ropa ut:
“Frihet och frälsning och befrielse!”
Brut. Folk! Senatorer! Frukten icke! Flyn ej! Stån stilla der. Herrsklystnaden är straffad.
(‘asa. Till talarstolen, Brutus!
	Dec.	Cassins också!
Brut. Men hvart tog Brutus vägen?
	(‘inna.	ilan är här,
Utur all fattning bragt af detta upplopp. Met. Stån tätt tillhopa: Cmsars vänner anflars
Kanhända —Britt. Åh, tala ej om stå! — Var lugn, min Publius!
Ej minsta ondt mot din person är menadt, Ej heller emot någon Romare.
Säg åt dem det.
Cass. Och gå ifrån oss, Publius; ty annars Kan folket, rusande mot oss, förnärma
Din ålderdom.
Britt. Gör det och ingen svare
För denna gerning, utom vi, som gjort den.

(TREBONIIJS kommer tillbaka).
(‘ass. Hvar är Antonius?
	Treb.	Flyktad hem bestört.
Män, barn och qvinnor stirra, skrika, springa, Som om det vore sjelfva domedagen.
Britt. Här bida vi på ert beslut, J Parcer!
Att döden är vår lott, det veta vi;
Dra ut på tiden, vinna något uppskof
Är allt hvad menniskorna trakta efter.
(‘ass. Ja den, som bortskär tjugo år från lifvet, Skär lika snånga års dödsfruktan bort.
Brut. Om så det är, är döden en välgerning,

Och Cmsars vänner vi, som ha förkortat
Hans skräck för döden. — Ned, J Romare;
Badom i Cmsnrs hjertblod våra händer
Upp till armbågarna! Besudlom svärden!
Se’n gå vi ut på torget, svingande
De röda vapnen öfver våra hjessor,
Och ropa alla: “frihet, frid och frälsning!” (‘ass. Ned! Badom oss! Hur fjerran uti tiden
Skall icke detta höga skådespel
Ges om igen i än ej födda stater
Och än ej kända språk!
	Britt.	Hur mången gång
Skall icke Cmsar blöda om på lek, Han, som nu ligger vid Pompeji bildstod Med stoftet aktad lika!
(‘ass.	Lika ofta
Som detta sker, skall man ock kalla oss:
“De män, som skänkte fosterlandet frihet.” Dec. Nå, gå vi nu?
	(‘ass.	Ja, låt oss alla gå:
Brutus i spetsen; och hans spår vi pryda Med Romas djerfvaste och bästa hjertan.
	(En tjenare kommer,).
Britt. Hvem kommer der? En af Antonii vänner.
Tjen. (Knäböjer,). Så böd min herre mig knäböja, Brutus!
Så böd Antonius mig falla ned
Och böd mig, krökt till jorden, tala så:
Brutus är ädel, tapper, vis och redlig;
Cmsar var mäktig, dristig, kunglig, huld.
Säg:	Brutus älskar jag samt hedrar ock;
Säg:	Cmsar har jag fruktat, älskat, hedrat;
Tillåter Brutus, att Antonius må
Till honom komma tryggt och få sig uttydt
Hur Cmsar har förtjenat döden, — då
Skall ej Antonius älska Cmsar död

(Går,).

Så högt som Brutits lefvande, men följa
Den ädle Bruti sak och öde genom
Den nyomskapta statens farligheter
Med allsköns tro. Det var min herres ord. Britt. Din herre är en klok och tapper man;
Jag har ej nånsin annat tänkt om honom.
Säg honom, att, om han vill komma hit,
Skall han bli tillfredsställd; och, vid min heder,
Gå orörd hän.
Tjen. Jag Ilemtar honom genast.
Britt. Jag vet, att vi en vän i honom få.
(‘oss. Jag önskar det; dock bor uti min själ Stor skräck för honom, och det händer sällan Att mina onda aningar slå fel.

(ANTONIUS komme~).

hit, Antonius!
Britt. Här kommer han. —. Välkommen
Ant. 0 store Civsar, ligger du så lågt?
Och alla dina segrar, lierrligheter,
Triumfer och krigsbyten, hafva de
Krympt hop till denna trånga rysnd? — Farväl! —Jag vet ej, gode herrar, hvad J ärnen;
Hvem mer skall blöda, och hvem mer skall toppas.
Om det är jag, så fns det ingen stund
Mer passande dertill än Cmsars dödsstund,
Och intet verktyg hälften så dyrbart som
Da svärd ni der förgyllt med Cmsars blod,
Det ädlaste på hela denna jorden!
Om J mig haten, släcken då ert hat
Nu, medan edra purpurhänder ryka.
Ja, om jag lefde uti tusen år,
Jag funne mig ej så beredd på döden,
Och intet dödsrurn, intet dödssätt är mig
Så kärt, ~uum här hos Cresar, och att falla
För er J seklets största hjeltesnillen. Britt. 0 tigg ej utaf oss din död, Antonins!
Väl må vi tyckas blodiga och grymma,

Så som da ser oss, af vår bragd att döma
Och våra händer; men du ser blott handen
Och detta mordvärf, som den har bedrifvit
Du ser ej lmjertat, som är fullt af ömkan.
Ja, ömkan öfver Roms förnedringstillstånd ——Eld qväfver eld, och ömkan qväfver ömkan —-
Har detta dåd mot C~sar gjort. — För dig
Ha våra svärd ej uddar, mula Antonius.
Vår öppna famn, trots detta ondskans värf,
Ocil våra hjertan, varma som en broders,
Mottaga dig nu här med vänlig ömhet
Och fullt förtroende och redlig aktning.
(‘ass. Din röst skall gälla lika högt som någons, När nya värdigheter delas ut.
Britt. Var tålig blott till dess vi lugnat mängden,
Som är utom sig utaf skräck; och sedan
Skall jag dig gifva skäl, hvi jag, som höll
1 sjelfva ifiordets sttmnd vår Cmesar kär,
Har handlat så.
Ant.	Din visdom är mig känd. -—Gif mig nu edra blodbestänkta händer.
Först, Marcus Brutus, vill jag skaka din:
Se’n tager jag din hand, o Cajus Cassius!
Så, Decius Brutus, din! Och diu, Metellus!
Din, Cinna! Och, min tappre Casca, din!
Sist — men ej sist i vänskap — din, Trebonius! —J ädle herrar, ack, hvad skall jag säga?
Nit står förtroendet till mig så slipprigt,
Att ett utaf de tvenne leda namnen
“Feg” eller “snmickrare” kan gifvas mig.
0, det är sant att jag dig älskat, Cmsar’
Om nu din ande skådar ned på oss,
Skall det ej, mer än döden, gräma dig
Att se hur din Antonius mäklar fred
Och tm’ycker dessa blod bestärikta hämider,
Du ädlaste blamid män, bredvid ditt lik?
Ack, om jag hade lika många ögomi

Som du har sår; och gråtande så stridt
Som dessa spruta fram ditt blod! — Det skulle
Långt bättre passa mig, än träda samman
Till vänligt tal med dina fiender!
Förlåt mig, Julius! — Ädla vihibråd, här,
Här blef du snärjd; här föll du, och här stod
Den jägarskara som dig jagat, mäikt
Med mordets vederrnälen, purpurfårgad
Uti ditt blod! 0 verid! 0, du var parken
För denna kronhjort; ja, han var i sanning,
O	verld, din krona! Huru lik ett högdjur,
Af	många furstar fäldt, du ligger här! Cass. Marcus Antonius! —
	Ant.	0, förlåt mig, Cassius!
Så säga sjelfva Cmsars fiender;
I3taf en vän är det ej mycket sagdt.
Cass. Jag klandrar ej att så du prisar Cmsar,
Men hvad förbund vill du väl ha med oss?
Vill	du bland våra vänner räknas, eller
Att vi gå fram vår väg förutan dig?
Ant. Mitt handslag gaf jag er; men blef ju ryckt
Ifrån mitt mål, då jag såg ned på Cmsar.
Vän är jag med er alla, älskar alla,
1 hopp att J mig sägen hvarföre
Och hvari Cmsar farlig var.
	Brut.	Ja annars
Uppfördes här ett vildax’s skådespel.
De skäl vi äga ha så mycken vigt,
Att, vore du ock Cmsars son, Antonius,
Du skulle bli förnöjd.
	Ant.	Mer vill jag icke.
Nu beder jag er endast om den gunst,
Att få på torget ställa ut hans lik
Och, som en vän det höfves, från tribunen
Ett liktal hålla.
Britt.	Ja, det må du göra.

(‘oss. Brutus, ett ord!	(Hciskar till BRUTUS).
Du vet ej hvad du gör: låt icke honom
Få hålla något liktal öfver Cresar.
Vet dn hur mycket folket kall bli retadt
Af det som han skall säga?
	Britt.	Tillåt mig, —
Först vill jag sjeif bestiga talarstolen
Och visa skälen till vår Clesars död.
Allt kvad Antonius talar — skall jag säga —Det talar han med tillstånd utaf oss;
Samt att vi medge Cmsar hvarje laglig
Och helig sorgefest. Det skall oss gagna
Långt snarare än skada.
	Cass.	Ej man vet
Hvad hända kan; jag tycker icke om det.
Brut. Marcus Antonius, tag nu (‘sesars lik.
Du skall ej klandra oss uti ditt liktal,
Men säga allt hvad godt du vet om Csesar
Och säga att du gör det med vårt tillstånd;
Du får dig annars icke alls befatta
Med Cmsars likfärd. Talet skall du hålla
Från samma talarstol, dit nu jag går,
Se’n jag har slutat mitt.
	Ant.	Så må det vara;
Jag önskar intet mer.
Brut. Haf liket då i ordning och kom efter.
(Alla utons ANTONIUS gå,).
Ant. Förlåt, förlåt, du blodiga stoft, att jag
Mot dessa slagtare är mild och vänlig!
Du är ruinen af den största man,
Som nånsin lefvat uti tidehvarfven.
Ve, ve den hand, som utgöt detta blod!
Jag profeterar nu vid dina sår,
Som stllmma öppna sina purpurlappar
Och tigga ljud och tal utaf min tunga:
Förbannelse skall drabba detta slägte;
Vild borgarsplit och husligt raseri

Skall qvälja hvaje del utaf Italien,
Blod och förödelse bli så i bruk,
Och fasans syner så alldagliga,
Att modren blott skall småle då hon skådar
Sitt barn fyrdelas utaf krigarhänder.
All ömkan skall af brottets vana qväfvns,
Och Cmsars vålnad, glupsk i hämdbegär, —Med Ate vid sin sida, glödröd kommen
Ifrån tartaren — nalkas dessa länder
Och med en herrskarstämma ropa: “mord
Och släppa krigets galna hundar lösa,
Tills detta nidingsverk förpestat verlden
Med lik, som qvida efter jordafärd. —(En tjenare Jnmn~er,).
Du tjenar ju Octavius Ca,sar, säg?
Tjen. Ja, Marcus Antonins.
	Ant.	Cmsar har ju skril?vit
Och bedt din herre komma hit till Rom?
Tjen. Han fick hans bref och är på vägen redan Och bad mig säga muntligen åt er —(Varseblmfver CAESARS lik,).
O	Cmsar!
Alt. Fullt är ditt hjerta; vänd dig bort och gråt.
Sorgen är smittsam, märker jag: mitt öga
Begynte fuktas, då det såg i ditt
Bedröf~’elsens juveler ghinsa fram.
Säg, kommer snart din herre?
	Ljen.	Nu i natt
Tar han qvarter blott sju mil ifrån Rom.
Ant. Rid fort tillbaks; säg honom hvad som händt.
Här är ett sorgligt Rom, ett farligt Rom,
Ett högst osäkert Romsi för vår Octavius.
Fort, fort! Säg honom det. — Nej, vänta litet!
Du får ej gå, förrän jag burit liket
Till torget hän. Der skall jag med mitt liktal
Mig känna för hur folket fattar upp

De här blodmännens grymma företag;
1 enlighet dermed skull du förtälja
Octavius Csesar huru saken står.’ —Kom, hjelp mig. (De bära ut CAESARS lik,).

ANDRA SCENEN.
Forum.

(BRUTUS och CASSIUS uppträda, fö~ida af en folkhop,).
Flere borg. Vi fordra redogörelse; gör redo! Brut. Nå, följ mig då och hör mig, mina vänner. —Du, Cassius, går åt andra gator till
Och delar skarorna. —Den som vill höra mig, han stadne här;
Den som vill följa Cassius, går med honom,
Och så skall gifras skäl offentligen
Till Cmsars död.
1 Borg.	På Brutus vill jag höra.
2 Borg. På Cassius jag; och så jemföra vi Hvad skäl, som de ha framlagt, kvar för sig (CASSIUS går med en hop borgare. BRUTIJS bestiger talare-
stolen,).

3 Borg. Tyst! Brutus har bestigit talarstolen.
Britt. Hör mig med lugn till slut.
Romare, landsmän och vänner! Hören nu på hur jag försvarar min sak, och varen tysta, att ni må höra. Tron mig för min heders skull, och hafven aktning för min heder, att ni må tro. Dömen mig i er visdom, och hållen edra sinnen vakna, att J må döma så mycket bättre. Om det finnes någon i denna församling, någon dyr vän af Cmsar; till honom säger jag, att Bruti kärlek till Cmsar icke var mindre än hans. Om då den vännen frågar kvarföre Brutus reste sig emot Cmsar, så är detta mitt svar: icke derföre att jag älskade Cmsar mindre, utan derföre att jag alskade Rom mer. Skulle ni heldre önskat, att Cmesar vore
46

lefvande, och att ni alla doge såsom slafvar; än att Cmsar vore död, på det att ni alla skulle få lefva som fria män? Då Cresar älskade mig, gret jag för honom; då han var lycklig, njöt jag deraf; då han var tapper, ärade jag honom, men då han var herrsklysten, dödade jag honom. Der äro tårar för hans kärlek, glädje öfver hans lycka, ära åt hans tapperhet och död åt hans lierrsklystnad! Hvem är här nog låg att vilja vara slat? Ar här någon, han tale; ty honons har jag förolämpat. Ilveni är här så rå, att han icke ville vara Romare? Är här någon, han tale; ty honom har jag förolämpat. ilvem är här nog nedrig, att ej vilja älska sitt fädernesland? Är här någon, han tale; ty honom har jag förolämpat. — Jag dröjer för att afvakta ett svar.
Alla åhörarne. Ingen, Brutus, ingen.
Brut. Då har jag ingen förolämpat. Jag har icke gjort mera åt Cmsar, än ni skulle göra åt Brutus. Undersökningeti om hans död är upptecknad på Capitolium; hans ära är icke förringad deri han var lofvärd; ej heller hans brott förstoradt, för hvilket han led döden.
(ANTONIUS och flere komma med CAESARS lik,).
Här kommer hans lik, följdt af Marcus Antonius, hvilken, oaktadt han ej hade någon] del i hans död, skall emottaga välgerningen af hans bortgång: — en plats i det allmänna. Och hvilken af er skall ej det? Jag går med den försäkran, att så som jag dräpte min bästa vän för Roms väl, så har jag samma doik åt mig ~jelf, när det behagar mitt fädernesland att fordra min död.
Alla. åhörarne. Lefve Brutus! Lefve! Lefve!
1 Borg. Ledsaga honom hem uti triumf!
2 Borg. Res upp en stod åt honom bland hans fäder!
3 Borg. Han blifve Cmsar!
	4 Borg.	Cnesars bättre del
Må krönas nu i Brutus!
1 Borg. Ledsagom honom hem med fröjderop!
Brut. Medborgare, —
	2 Borg.	Tyst! Stilla! Brutus talar.

1 Borg. Tyst der!
Brut. Låten mig ensam gå min väg, god’ vänner,
Och dri~jen qvar för min skull hos Antonius;
Och hedren Cmsars lik och hedren talet
Till Julil Cmsars ära, som Antonius
Har vår tillåtelse att hålla här.
Jag ber er onn att ingen utom jag
Går härifrån, förrän Antonius talat.		(Går,).
1 Borq. Dröj, drej, och låt oss höra på Antonius!
3 Borg. Låt honom stiga upp i talarstolen;
Vi	höra honom. — Marcus Antonius, upp!
Ant. För Bruti skull är jag er högst förbunden.
4 Borg. Hvad säger han om Brutus?
	3 Borg.		Jo han säger,
Att han för Bruti skull sig finner vara
Emot oss allesamman högst förbunden.
4 Borg. Det vore bäst, att ej han talte illa Om Brutus här.
	1 Borg.	Cresar var en tyrann!
3 Borg. Ja, det är säkert, och vi må väl fröjdas Att Rom är honom qvitt.
	4 Borg.	Tyst! Låt oss höra
Hvad nu Antonius väl kan ha att säga!
Ant. J ädle Romare, —Flere borgare. Tyst! Låt oss höra.
Ant. Romare, vänner, landsmän, hören mig!
Ej prisa, men begrafva Cmsar vill jag.
Hvad on]dt vi göra, öfverlefver oss;
Ilvad godt vi göra, läggs med oss i grafven.
Så må med Cmsar ske. Den ädle Brutus
Har sagt er, att herrsklysten Cmsar var;
Om så det var, var det ett grufligt fel,
Och grufligt liar ock Cmsar derför pliktat.
Med Bruti tillstånd och de öfrigas —Ty Marcus Brutus är en årans nuan,
Ja alla, alla ä’ de ärans män —Går jag att tala nu vid Cmsars lik.

Han var min vän, han var mig huld och trogen,
Men Brutus säger att han herrsklysten var,
Och Marcus Brutus är en ärans man.
En mängd af fångar har han fört till Rom,
Och statens kassor fyllt med deras lösen;
Var det, månntro, herrsklystnad utaf Cmsar?
Då fattigdomen qvidde, gret ju Cmsar;
Herrsklystnaden är hårdare beskaffad;
Men Brutus säger att han herrsklysten var,
Och Marcus Brutus är en ärans man.
Vid Lupercalie-festen såg ni alla
Hur jag tre gånger erbjöd honom kronan,
Och har tre gånger han den sköt tillbaka;
Var det herrsklystnad?
Men Brutus säger att han herrsklysten var,
Och Brutus är helt visst en ärans man.
Jag vill ej vederlägga Bruti tal,
Men står här för att säga hvad jag vet.
Ej utan skäl var han er fordom kär,
Hvad skäl kan hindra er att söja honom?
Omdöme, du har flytt i vilda djuren,
Och folk har mist förståndet! — Ack, förlåt!
Mitt hjerta är på båren der hos Cnesar,
Jag måste tiga tills det kommer åter.
1 Borg. Mig tyckes, att han talar högst förnuftigt.
2 Borg. Om du betraktar saken rätt, har Cmsar Stor orätt lidit.
3 Borg. Tror ni det godt folk?
Jag räds, att vi en värre få i stället.
4 Borg. Ni hörde ju hans ord? Han
Nu	ser man, att han ej herrsklysten var. 1 Borg. Står saken så, får visst folk dyrt betala’t.
2 Borg. Den arma själen! Utaf gråt hans ögon Eldröda blifvit.
3 Borg. Ej det fns i Rom
En enda man så ädel som Antonius.
4 Borg. Gif akt! Nu böjar han igen att tala.

XII.	4
afslog kronan;

Ant. Ett ord af Cnesar skulle än i går
Vägt upp en verid; nu ligger han dock der,
Och ingen är så usel att han nu
För honom bugar sig. Ack, gode vänner,
Om jag så sinnad vore, att jag ville
Uppreta edra hjertan, edra lynnen
Till raseri och uppror, skulle jag
Förnärma Cassius och förnärma Brutus,
Som äro — J det veten — ärans män.
Men jag vill ej förnärma dem. Jag ville
Långt snarare förnärma denna döde,
Förnärma mig och er, än att jag skulle
Förgripa mig på slika ärans män.
Men här har jag ett pergament med Csesars
Signet bekräftadt — i hans rum jag fann det —Det är hans testamente. Menigheten
Skulle blott höra Cnesars testamente! —Som jag — förlåt mig — ej vill läsa upp —Då gick den straxt att kyssa Cnesars sår
Och doppa kläden i hans helga blod
Och tigga sig ett hår af hans till hågkomst
Och i sin sista vilja, döende,
Det lemna som en kostbar arfvedel
At sina efterkommande.
	4 Borg.	Vi vilje
Hans testamente höra. Läs, Antonius!
Flere borg. Ja, testamentet! Cnesars testamente! ..4nt. Haf tålamod, god’ vänner! Ej jag törs
Uppläsa det; ni borde ej få veta
Hur högeligen Cnesar älskat er:
Ni ä’ ju icke stoek och sten, men menskor,
Och får ni höra Cnesars testamente,
Så blir ni utom er, ja riktigt galna,
Det är rätt godt att ni ej vet utaf
Att han till sina arfvingar er gjort,
Ty visste ni — ack, ack, då gick det galet!

51

Flere borg. Läs upp, läs upp hans testamente här! Vi vilja höra’t: Cmsars testamente!
Ant. Nå, sakta, sakta! Tålamod en stund! Jag har förgått mig, då jag nämnde det. Jag räds jag kränker dessa ärans män, Hvars dolkar mördat Cmsar; ja, det råds jag.
4 Bo~q. Förrädare och inga ärans ‘nån!
Flere borg. Läs upp hans testamente! Testamentet!
2 Borg. De voro nidingar och mördare! Läs upp hans testamente.
Ant. Då tvingar ni mig ju att läsa upp det.
Slå då en ring kring Cresars lik och låt
Mig visa den, som gjorde testamentet.
Skall jag gå ned? Jag har väl lof dertill?
Flere borg. Kom ned!
	2 Borg.	Stig ned!
3 Borg.	Ja, du har lof dertill. (ANTONIUS stiger ned ur talarstolen,).
4 Borg. 1 ring, i ring!
1 Borg. Gå bort från båren! Undan ifrån liket!
2 Borg. Plats för Antonius, den ädle mannen!
Ant. Nå, trängs e~j så ikring mig; längre undan!
Flere Borg. Ur vägen, maka åt er och gif rum.
Ant. Om nu J hafven tårar, varen redo
Att gjuta dem. J kännen allesamman
Den manteln hår. Ännu jag mins rätt väl
Den första gången Cnesar tog den på sig.
Det var en sommarafton i hans tält
Den dagen som han Nervierna slog.
Se, här flög Cassii dolk igenom den!
Se, hvilket hål den ilskna Casca gjorde!
Hår gick hans älskling Bruti dolkstöt fram,
Och då han drog sitt nnordjern ut igen,
Märk huru Cmsars h<jertblod följde efter
Liksom det flugit utom dörrn att se
Om åfven Brutus knackade så omildt,
Ty Brutus, vet ni ju, var Cresars engel.

O	gudar, dömen om hur innerligt
Cmsar höll Brutus kär! Den stöten var
Den grymmaste af alla, ty när C sar
Såg Brutus stöta till, blef han förkrossad
Af en otacksamhet, långt starkare
Än mördarns arm. Då brast hans hjeltehjerta,
Och svepande sitt anlet i sin mantel,
Tätt vid grundvalen till Pompeji blidstod,
Som strömmade af blod, föll store Cmsar.
0, kvilket fall var icke det J landsmän!
Der föllo ni och jag, vi föllo alla,
Och mördarskaran jubilerade.
Ack ja, J gråten! Och jag ser J kännen
Medömkans kraft. 0, hvilka milda droppar!
Ni goda själar! Ilvad? J gråten nu,
När blott J sen vår Cmsars mantel sårad?
Se här! (iAfhöljer liket,).
Här är han sjeif, af nidingshänder sargad!
1 Borg. 0, hvilket sorgligt skådespel!
2 Borg. Du ädle Cresar!
3 Borg. 0 jemmerfulla dag!
4 Borg. 0 bofvar! Nidingar!
1 Borg. 0, hvilken blodig syn!
2 Borg. Vi vilja ha hämd! Hämd! Ut ikring staden! Sök — bränn — sved — mörda — slå — låt ingen niding lefva!
Ant. Håll, landsmän!
1 Borg. Tyst der! Antonius talar!
2 Borg. Vi vilja höra honom, vi vilja följa honom, vi vilja dö med honom!
Ant. Ack, goda, kära vänner, låt mig ej
Uppreta er till sådant stormigt uppror!
De, som det gjort, de äro ärans män;
Jag vet ej alls hvad enskild harm de haft,
Som dem förmått dertill; de äro kloka
Och ärans män, och skola utan tvifvel
Er gifva goda skäl för hvad de gjort.

Jag är ej talare, som Brutus är,
Men, som ni vet, en simpel rättfram karl,
Sona håller af min vän. Det visste de,
Soui läto mig här tala vid hans bår.
Ty jag har hvarken qvickhet eller språk,
Organ, åtbörder eller talargåfror
Att hetsa folk med. Rätt och slätt jag talar
Och säger er det som J sjelfva veten;
Jag visar er den goda Ca~sars sår,
De stackars, stackars stumma munnarna
Och ber dem tala för mig. Men om jag
Nu vore Brutus, och om Brutus vore
Antonius nu, — d e t vore en Antonius,
Som skulle hetsa edra sinnen upp
Och ge hvartenda Cnesars sår en tunga,
Nog mäktig för att reta stenarna
1 Rom till uppror.
	Alla.	Ja, vi göra uppror!
1 Borg. Vi bränna Bruti hus.
	3 Borg.	Kom, kom, god vänner!
Kom, låt oss söka upp de sammansvurna!
Ant. Men hör mig, kära landsn]än! Hör ett ord!
Flere Borg. Tyst, tyst! Hör på Antonius, den ädle!
Ant. Ni vet ju icke hvad ni gör, god’ vänner;
Hur har då Cmsar vunnit så er kärlek?
Det vet ni ej; — hör på då! Ni har glömt
Det testamentet, som jag talte om.
Alla. Ja, ja! hans testamente! Låt oss höra! Ant. Här är det, och försedt med hans sigill.
Han ger hvar man i Rom, hvarenda en, Uti föräring fem och sjutti drakmer.
2 Borg. Den ädle Cresar! — Hämnom då hans död!
3 Borg. Den konungsliga Cmsar!
	Ant.		Hör till slut.
Alla. Tyst, tyst!
Aut. An mer: ha]] ger er alla sina parker, Trädgårdar, löfhvalf, trädplanteringar

På denna sida Tibern; och han ger dem
Åt er och edra barn till evig tid
Som allmän pro~nenadplats, der ni kan
Förlusta er och vederqvicka er.
Det var en Cmsar, det; när fås hans like?
1 Borg. 0, aldrig, aldrig! — Kom, god’ vänner, kom!
Vi bränna upp hans lik på helga torget Och tända på med bränderna de hus, Der nidingarna bo. Lyft liket upp.
2 Borg. Gå, skaffa eld!
3 Borg. Rif bänkar ned!
4 Borg. Bryt sönder säten, fönster, — hvad som helst! (Folket går med CAESARS lik,).
Ant. Nu må det gå. Du är i farten, ofärd; Tag nu hvad väg du vill.

(‘En tjenare kommer,).
Hvad vill du, gosse?
Jjen. Octavius är redan här i Rom.
Ant. Hvar är han?
1~jen. Han är med Lepidus i Cmsars hus.
Ant. Då går jag genast dit och söker honom; Han kommer lägligt. Nu är lyckan munter:
1 det humöret plär hon vara gifmild.
Tjen. Han sad’, att Cassius ocil Brutus ridit Ut genom stadens port som galningar.
Ant. Då ha de säkert kunskap fått om folket, Som jag har retat upp. — För mig till honom.
(De gå,).

TREDJE SCENEN.
En gata.

(Poeten Crvv A uppträder,).
Cinna. 1 natt jag drömde att jag åt med Cmsar, Och hemska saker trängas i mitt hufvud;

Jag har en olust vid att gå ur huset, Men någonting drar ilt mig likaväl.

(En hop borgare kommer,).
1 Borg. Ilvad är ert namn?
2 Borg. Hvart skall ni gå?
3 Borg. ilvar bor ni?
4 Borg. Ar ni gift eller ungkarl?
2 Borg. Svara hvar och en genast.
1 Borg. Ja, och kort.
4 Borg. Ja, och förnuftigt.
3 Borg. Ja, och uppriktigt, det är ditt bästa råd.
clinna. Hvad är mitt namn? Hvart skall jag gå? Hvar bor jag? Ar jag en gift man eller ungkarl? Att nu svara Isvar och en kort, förnuftigt och uppriktigt — så säger jag förnuftigt, att jag är ungkarl.
2 Borg. Det vill säga så mycket som att de äro narrar, som gifta sig. Du lär få ett rapp för det, är jag rädd.
—	Fortfar; genast.
Cinna. Genast, så går jag till Cmsars likfärd.
1 Borg. Som vän eller fiende?
Cinna. Som vän.
2 Borg. Det var det genaste svaret.
4 Borg. Ditt hemvist? — Kort!
Cinna. Kort, så bor jag vid Capitolium.
3 Borg. Ditt namn, min vän? Uppriktigt!
Cinna. Uppriktigt, så är mitt namn Cinna.
1 Borg. Slit honom i stycken: han är en samman -svaren!
Cinna. Jag är poeten Cinna! Jag är poeten Cinna!
4 Borg. Slit sönder honom för hans dåliga vers, slit sönder honom för hans dåliga vers!
Cinna. Jag är icke Cinna den sammansvurne.
4 Borg. Gör ingenting, han heter Cinna; plocka bara ut hans namn ur hjertat på honom och låt honom sedan gå.
3 Borg. Slit sönder honom! Slit sönder honom! Se så, bränder! Hej, eldbränder! Till Brutus! Till Cassius! Sätt
55

allt i brand! Somliga till Dccii hus, somliga till Cascas,
somliga till Ligarii! Se så, kom nu!	(De gå,).

FJERDE AKTEN. FOIRSTA SCENEN.
Rom. Ett rum i Antonil hus.

(AI~ToNwS, OCTAVIIJS och LEPIDUS sitta ikring ett bord,). Ant. Så många må då dö; de stå på listan.
Oct. Din bror skall också dö, o Lepidus; Du ger ditt bifall?
	Lep.	Ja, jag ger mitt bifall.
Oct. Antonius, teckna då hans namn på listan.
Lep. Med villkor dock att Publius skall dö, Din systerson, Antonius.
	Ant.	Han må dö.
Se här, ett enda penndrag dömer honom.
Men, Lepidus, gå nu till Cmsars hus
Och hemta testamentet, att vs ma
Se	till om någonting kan kortas af. Lep. Hvar kan jag sedan råka er igen?
Oct. Här eller ock på Capitolium. (LEP1DUS går,).
Ant. Det är en karl, som ej till något duger, Om ej att springa är’nden. Ar det rimligt, När veriden, den trefaldiga, skall delas, Att han är en ibland de tre som dela?
Oct. Det trodde du: du lät ju honom rösta Om hvem som skulle på dödslistan sättas 1 denna proskriptionens svarta domstol.
Ant. Fler dagar har jag sett än du, Octavius.
Fastän på honom denna glans vi lägga,
För att oss sjelfva lätta från förtal,
Så bär han den likväl som åsnan guld
Med svett och pustande inunder bördan,
Ledd eller körd åt hvilket håll som helst.
Och när han fört vår skatt till ort och ställe,
Aflassas han, släpps lös igen och får

Som ledig åsna skaka sina öron Och gå i bete på allmänningen.
Oct. Gör som dig lyster; men han är likväl Eui rask och välbepröfvad krigskamrat.
Ant. Detsamma är min häst, Ociavius;
Och derför får han också dugtigt foder.
Det är ett kräk, som jag har lärt att kämpa,
Att vända, stadna, ränna på i fyrsprång,
Allt efter som min ande styr hans kropp.
På visst sätt är ej Lepidus förmer,
Han måste styras, manas och dresseras.
Det är en inskränkt karl; en karl, som lefver
Af hvad han ser och märker andra göra,
Och härmar det. Det som af annat folk
Utslitet är, är splitternytt för honom;
Nämn honom ej, om ej som husgeråd. —Men hör nu stora ting, Octavius;
Brutus och Cassius värfva folk; vi måste
Dem bjuda spetsen straxt. Låt oss nu samla
Vårt bundsförvandtskap, styrka våra vänner,
Uppbjuda alla våra bästa krafter
Och gå till råds om ofördröjligen
Hur vi som bäst upptäcka må försåt
Ocil säkrast alla öppna faror möta.
Oct. Ja, låt oss göra det, ty vi stå bundna Och många fiender kringskälla oss;
Och mången, som ser vänlig ut, det räds jag, Har tusen onda påhitt i sitt hjerta. (‘De gå,).

ANDI~A SCENEN.
Utanför Bruti tält i lägret vid Sardes.

(Trummor. BRUTUS, LUCILIUS, LUCIUS och soldater uppträda. PINDARUS och TITINIUS möta dem).

Brut. Halt!
Lucil. Gif lösen! Halt!

Brut. ilvad nytt, Lucilius? Är Cassius här?
Lucil. Han är här straxt; och Pindarus är kommen Att föra fram till dig sin herres heisning.

(PINDARUS lemnar BRUTUS ett bref,).
Brut. Han helsar vänligt. — Pindarus, dill herre —Af egen vilja, eller ock förledd —Har gett mig stora skäl att önska ogjordt
Det som är gjordt, men om han kommer nu,
Skall jag bli ställd tillfreds.
	Pind.	Jag tvitlar icke,
Att ju min ädle herre visar sig
Så	som han är: en man af vett och heder. Brut. Jag tvillar ej på honom. — Hör, Lucilius,
Berätta mig hur han dig tog emot.
Lucil. Uppmärksamt och med mycken artighet, Men ej med det förtroligare väsen, Det öppna, vänskapsfuhla sätt att vara, Som han af gammalt hade.
	Brut.	Du har tecknat
En vän, hvars värma kallnat. Mins, Lucilius,
När vänskap böijar sjuklig bli och tyna,
Så nyttjar den en tvungen höflighet.
1 ren och enkel trohet fns ej konst;
Men sveksamt folk, likt betselrädda hästar,
Sig kråma skönt och lofva ståtligt anlag,
Dock när de nödgas känna blodig sporre,
Då sjunker manen och de gifva tapt
Som usla kampar. — Närmar sig hans här? Lucil. De skulle hafva nattqvarter i Sardes.
Den största delen, hela rytteriet
Har Cassius med sig.	(Man hör en marsch,).
	Brut.	Tyst; han är här redan.
Låt oss helt sakta tåga honom mot.

(CASSIUS uppträder med soldater,).
Cass. Halt!

Brut. Halt! Låt kommando’t gå.
Skilda röster. (Utom scenen). Halt! — Halt! — Halt!
Cass. Min ädle broder, du har gjort mig orätt.
Brut. 0 himmel, döm! Gör jag min ovän orätt? Det gör jag ej; långt mindre då en van.
Cass. Brutus, din lugna ton blott döljer ondskan; Och när du öfvar den —
	Brut.	Var lugn, o Cassius,
Och höj ej så din röst. — Jag känner dig. —Låt icke inför båda våra härar,
Som mellan oss blott borde finna frid,
Oss tvista nu. Bjud dem marsehera undan;
Se’n må du fritt mig hanna i mitt tält,
Och jag skall höra på dig.
	Cass.	Pindarus,
Säg till befälet, att det låter folket
Aflägsna sig ett stycke väg.
	Brut.	Lucilius,
Gör du detsamma; och låt ingen nalkas
Vårt tält, förrän samtalet tagit slut.
Låt Lucius och Titinius vakta dörren.	(De gå,).

TREDJE SCENEN.
Det inre af Bruti tält.

(LUCIUS och TITLNIIJS stå utanför på något afstd.nd. BEllTUS och CASSIUS träda in,).

Cass. Att du har gjort mig orätt, syns af detta:
Da har fördömt och skymfat Lucius Pella
För det han tagit mutor här i Sardes.
Mitt bref, i hvilket jag för honom bad,
För det jag kände mannen, blef föraktadt. Brut. Du gjorde orätt sjelf, som bad om sådant. Cass. 1 sådan tid som denna duger icke
Att rida på hvartenda litet fel.
Brut. Ursäkta mig, o Cassius; du, du sjelf

Är ropad ut att ha för långa fingrar;
Du schackrar bort och säljer embeten
At oförtjenta.
Cass. Jag ha långa fingrar? Du visste att det Brutus var, som sade At mig de orden; ty, vid gudarna, De hade annars blifvit dina sista!
Brut. Af Cassii namn blef denna falhet adlad, Och derför döljer agan ock sitt hufvud.
Cass. Agan!
Brut. Mins Martius, mins Idus Martii!
Säg, blödde icke för det rättas skull
Den store Julius? Hvilken niding lyfte
Sin hand mot honom, stötte till med dolken,
Om icke för det rättas skull? Nå väl,
Skall en af oss, som fällt den största man
På hela denna jord, för det att han
Fördrog med röfverier, — skola vi
Med usla mutor fläcka våra händer
Och sälja bort vår äras vida banor
För så pass mycket skräp, en göpen guld?
Jag vore heldre då en hund, som skällde
På månen, än en sådan Romare.
Cass. Skäll ej på mig! Jag tål det icke, Brutus. Du glömmer dig, då da så trångt mig håller; Jag är en krigsman, jag, i tjensten äldre, Och bättre underhandlare.
	Brut.	Se så!
Det är du icke, Cassius.
	Cass.	Jo, det är jag.
Brut. Nej säger jag.
	Cass.	Låt bli att reta mig;
Jag kunde glömma mig. Haf ögat på Din egen välfärd; fresta mig ej mer.
Brut. Bort, simpla menniska!
	Cass.	Ha, är det möjligt?
Brut. Hör hvad jag säger dig, ty jag vill tala.

Skall jag ge vika för ditt vilda lynne?
Skall jag bli skrämd, för det en galning stirrar? Cass. 0 gudar, gudar! Skall jag tåla sådant? Brut. Ja det och ännu mer!
Förarga dig, tilldess ditt stolta hjerta
Af ilska brister! Gå och visa nu
För dina slafvar huru barsk du är.
Skräm trälarna att darra. Skall jag vika?
För Cassius krusa? Skall jag kröka rygg
För dina nycker? Nej, vid gudarna!
Din egen gallas gift skall du få smälta,
Om ock du sprack dervid. Ty från i dag
Skall jag dig ha för roskull blott, ja skratta
När du blir gallsprängd.
	Cass.	Har dut gått derhän?
Brut. Du säger du är bättre krigare;
Bevisa det gör sanning af ditt skryt:
Det skulle fägna mig. För egen del
Tar jag af ädla män rätt gerna lärdom.
Cass. Du gör mig orätt; mycket, mycket orätt; Jag sade äldre krigare, ej bättre.
Säg, sad’ jag: bättre?
Brut. Det gör mig lika mycket hur du sad’.
Cass. Ej C~sar vågat så mig förolämpa!
Brut. Åh tig: så tordes du ej fresta honom.
Cass. Jag tordes icke?
	Brut.	Nej.
C¼ss.	ilvad? Tordes icke?
Brut. Nej, tordes icke, om det gällde lifvet.
Cass. Lit’ ej för mycket på min vänskap; jag Kan göra hvad jag kunde få att ångra.
Brut. ilvad du bör ångra Isar du redan gjort.
1 dina hotelser är ingen fara;
Jag är med redlighet så starkt bepausrad,
Att de gå mig förbi liksout den vindflägt,
Som jag ej aktar på. Jag bad dig om
En summa guld, som da mig nekade.

Jag kan ej skaffa mynt med låga medel;
Vid Zeus! Jag myntade mitt hjerta heldre
Och göt mitt blod till drakmer, än jag vred
Ur bondens hårda hand hans arma styfrar
Med något svek. Jag sände bud och bad
Oun guld till sold åt mina legioner;
Da gaf mig nej. Var sådant Cassius likt?
Och skulle jag väl svarat Cassius så?
När Marcus Brutus blir så penningsuiken.
Att han för sina vänner läser iL
Så lumpna styfrar, — då, o gudar, varen
Med alla edra thordönsviggar redo
Att krossa honom!
	Cass.	Jag har icke vägrat.
Brut, Det har du.
	Cass.	Nej; men den var ické klok,
Som bragte svaret. — Brutus mitt hjerta krossar.
En vän bör ha fördrag med vännens brister;
Brutus gör mina större än de äro.
Brut. Det gör jag ej, förr’n du på mig dem öfvar.
Cass. Da älskar mig ej mer.
	Brut.	Ej dina fel.
Cass. Ett vänligt öga ser ej slika fel.
Brut. Ej smickrarns öga ser dem, om de också Så jettestora som Olympus vore.
6~ass. Antonius och Octavius, kommen hit
Och tagen nu er hämd på Cassius ensam!
Ty Cassius är trött vid verlden; hatad
Af den han älskar, trotsad af sin broder,
Näpst som en slaf; hans minsta fel bespejas,
Uppskrifvas, läsas utantill och kastas
1 synen på mig. Ack, jag kunde gråta
Min ande fram igenom ögonen!
Der är min doik, här är mitt nakna bröst
Och innanför ett hjerta, dyrare
A~u Pluti grufvor, rikare än guld;
Är du en Romare, så tag det ut!

Jag, som dig nekat guld, vill ge mitt hjerta.
Stöt till som förr mot C~sar, ty jag vet
Att, när som värst du honom hatade,
Du älskade dock honom mer än nånsin
Du älskat Cassius!
	Brut.	Stick in din dolk.
Blif ond, när helst du vill, det står dig fritt;
Gör hvad du vill, jag tar en skymf som skämt.
O	Cassius, du är fästad vid ett lam,
Som hyser harmen liksom flintan elden;
Hon gnistrar häftigt, om hon våldsamt slås,
Men är straxt kall igen.
	Cass.	Har Cassius lefvat
För att sin Brutus tjena till ett narrspel,
Når sorg och tungsiuthet betrycka honom?
Brut. När så jag talte, var jag också tungsint.
Cass. Så mycket medger du? Gif mig din hand!
Brut. Tag hjertat ock!
	Cass.	0 Brutus!
	Brut.		Nå, hvad vill du?
Cass. Har du ej vänskap nog att mig förlåta, När detta heta lynne, som jag ärft
titaf min moder, gör att jag mig glömmer?
Brut. Jo, Cassius! Hädanefter, när du blir För sträng emot din Brutus, skall han tänka Att det din moder är, som bannar honom, Och lemna dig 1 fred. (Buller bakom scenen,).
1 Poet. (Utanföre,).
Släpp in mig straxt till generalerna!
De kifvas der; det är ej bra, att de
Ensamma äro.
Lucil. (Utanföre,).
Ej ni slipper in.
Poet. (Utanföre,).
Blott döden kan mig hindra!	(Poeten tränger sig in,).
	Cass.	Hvad står på?
Poet. 0 blygens, höfdingar! Hvad är det här?

Nu varen sams: två slika män ej böra osams bli; Tron mig, ty jag liar flere år på nacken, jag, än J.
Cass. Ha, ha! Hur dumt den cynikern kan rimma!
Brut. tit med dig, karl! Bort med dig, fräcka slyngel
Cass. Blif icke vredgad; så är mannens sed.
Brut. Den vet jag tåla, när han vet sin tid. Hvad skola gyckeldårarna i kriget?
Kamrat, på dörr’n!
	Cass.	Bort, bort! Gå nu din väg.
	(‘Poeten går,).

(LUCILITJS och TITINIUS komma,).
Brut. Lucilius och Titinius, säg befälet Att det förskaffar nattqvarter åt folket.
Cass. Kom sedan hit och för på ögonblicket
Messala hit.	(LUCILIuS och TITINIUs gå,)
Brut. Hör, Lucius, bär in vin.
Cass. Jag trodde ej du kunde bli så ond.
Brut. 0 Cassius, jag är sjuk af många sorger.
Cass. Du gör ej bruk af din filosofi, Om du ger vika för tillfälligt ondt.
Brut. Ej någon fns, som bättre bär sin sorg. —Min Portia är död.
	Cass.	Ha, Portia!
	Brut.	Död!
Cass. Hur slapp jag då med lifvet undan dig,
När så jag retade ditt tålamod? —
O hvilken stor, olidelig förlust! —Utaf hvad sjukdom?
	Brut.	Längtan efter mig;
Sorg öfver att Octavius och Antonius
Ett sådant välde fått — med hennes död
Det budet kom: — af detta blef hon rubbad
Och sväljde, obevakad, ned ett eldkol.
Cass. Och dog deraf?
	Brut.	Och dog deraf.
	Cass.	J gudar!

JULIUS CAESAR. IV, 3.

(LIJCIUS kommer med vin och ljus,).
Brut. Ej mer om henne nu. — Tag vinet hit; —Så här begrafver jag allt groll, min Cassius. (Dricker,).
Cass. Skön för mitt hjertas törst är denna skålen. Slå i, så vinet fiadgar öfver, Lucius!
Jag kan ej dricka nog af Bruti vänskap.	(Dricker,).

(TITLNIIJS och MESSALA komma,).

Brut. Titinius, kom! — Välkommen hit, Messala! —Nu sätta vi oss ned kring lampan här
Och pläga råd om hvad som är af nöden. Cass. 0 Portia, är du död?
Brut.	Ej mer, jag ber dig! —Messala, här är bref som mig förtäljer,
Att Marcus Antonius och Octavius
Snart äro på oss med en väldig härsmakt,
Och att de rikta marschen mot Philippi. Mess. Jag sjelf har bref af samma innehåll. Brut. Hvad står der vidare?
	Mess.	Att Lepidus,
Octavius och Antonius ha mördat
Med fogelfrihetsbref och proskriptioner
Omkring etthundrade Roms senatorer. Brut. Då stämma våra bref ej öfverens.
Mitt talar blott om sjuttio, som dött
På deras vink, och Cicero bland dem.
Cass. Hvad? Cicero?
	Mess.	Ja, Cicero är död
Igenom samma proskriptionsbeslut. —Fick ni ert bref ifrån er hustru, herre?
Brut. Nej, Messala.
Mess. Och står i brefvet ingentisig om henne?
Brut. Nej intet alls, Messala.
	Mess.	Det var sällsamt.
Brut. Hvi gör du denna fråga? Står det något Om henne i ert bref?
Mess.
XII.	5
Nej, ädle herre.

Brut. Så sant ni är en Romare, ääg sanning!
Mess. Bär då som Romare hvad sant jag säger, Ty hon är död, och på ett sällsamt vis.
Brut. Farväl då, Portia! —
Vi	måste alla en gång dö, Messala;
Den tanken att hon en gång skulle dö
Har skänkt mig kraft att bära sorgen nu.
Mess. Så bära store män en stor förlust.
Cass. Ja, konsten känner jag så väl som ni, Men min natur stod icke ut dermed.
Brut. Nu till de värf, som lefva! — Nå hvad tycks Om att marschera rakt emot Philippi?
Cass. Jag tror ej det är bra.
	Brut.	Ditt skäl?
	Cass.	Är detta:
Bäst är att fienden får söka oss;
Då tömmer han sin skatt, uttröttar knekten
Och gör sig omak, medan vi, som rastat,
Ha hylla, mod och kraft till vårt försvar.
Brut. De goda skälen vika för de bättre.
Landtfolket häremellan och Philippi
Har blott af nödtvång blifvit våra vänner;
De ha med knot betalat sina skatter.
Om fienden bland dem får tåga fram,
Så värfvar han bland dem och kommer ~å oss
Manstarkare, stridslysten och förfriskad.
Från denna fördel blir han skuren af,
Om vid Philippi vi anfalla honom
Med detta folk bakom oss.
	Cass.	Hör mig, Brutus!
Brut. Ursäkta mig! —. Dessutom bör du märka,
Att vi ha strängt anlitat våra vänner~
Vår här är bräddfull nu, vår sak är mogen;
Fiendens styrka växer dagligen,
Vi	stå på höjden, färdiga att nedgå.
Det ges en ebb och flod i menskors öden;
Begagnad, leder floden fram till lyckan,

Försummad, strandar lifvets hela resa
På grund och blinda klippor och elände.
Högt vatten ha vi nu och flyta lätt,
Men passa vi ej på och följa strömmen,
Så kan vår hela laddning gå förlorad. Cass. Nå väl, ske som du vill; vi bryta upp
Och drabba samman med dem vid Philippi. Brut. Djup natt har smugit på oss, bäst vi talat;
Naturen tar sin rätt: en smula hvila
Bestå vi henne, mycket sparsamt dock.
Är något mer att säga?
	Cass.	Nej; god natt!
1 morgon stå vi tidigt upp och tåga.
Brut. Min nattdrägt, Lucius!
(LUCIUS går).
Farväl, Messala! —God natt, Titinius! — Ädle, ädle Cassins, God natt och ljuflig ro!
	Cass.	Min dyra broder!
En elak början hade denna natt; Ej skilje sådan tvedrägt våra hjertan, Nej aldrig, Brutus!
	Brut.	Allt är väl igen.
Cass. God natt, min vän.
	Brut.	God natt, min goda broder.
Tit. och Mess. God natt, min höfding.
Brut.
Lefven alla väl! (CASSIUS, Trriuiua och MESSALA gå).
(LUCIUS kommer tillbaka med nattdrägten,). Brut. Tag hit den der. — Hvar är ditt strängaspel? Luc. 1 tältet här.
	Bi~ut.	Så sömsiig? Stackars gosse,
Det rår du icke för, utvakad är du.
Låt Claudius och någon annan komma
Och ligga här på kuddar i mitt tält. Luc. Varro och Claudius!

(VAnno och CLAIJDIUS komma).
	Varr.	Ropar nådig herr’n?
Brut. Jag ber er, liggen i mitt tält och sofven; Kanhända väcker jag er innan kort
För att gå är’nde till min broder Cassius. Varr. Vi stå och vänta, om ni så befaller.
Brut. Nej, nej, god’	vänner; lägg er här i tältet. —-(VARRo och CLAUDIUS lägga sig).

Kanhända att jag ändrar mitt beslut. —Se, Lucius, här är boken, som jag sökte, Den låg i fickan på min nattdrägt här.
Luc. Jag var smog säker på att ej ers nåd Mig lemnat den.
	Brut.	Haf tålamod med mig,
Min goda gosse, jag är mycket glömsk.
Kan du dig hålla vaken än en stund
Och spela ett par stycken på din cittra? Luc. Ja, om det täckes er.
Brut. Det gör det visst. Jag plågar dig för mycket, Men du är också villig, kära gosse.
Luc. Det är min pligt.
	Brut.	Jag borde icke drifva
Din pligt utöfver din förmågas gräns;
Jag vet, det unga blodet älskar sömn.
Luc. Min goda herre, jag har redan sofvit.
Brut. Nå, det var rätt; du skall få sofva mer. Jag vill ej länge uppehålla dig;
Ifall jag lefver, skall jag dig belöna.
(Musik och sång).
Det var en sömnig ton! —Mordlystna ~lummner, lägger du så tungt
Blyspiran på min slaf, som spelar för dig? —God natt, du goda barn! Jag har ej hjerta
Att väcka dig; men om du nickar till,
Kan du din cittra krossa: jag tar bort den.
Se så, god natt med dig, min goda gosse!

Låt se, Imar jag ej gjort ett veck på bladet, Der sist jag slöt min läsning? Jo, här är dét. —(Han sätter sig).

(CAESARS vålnad uppträder).
Så dunkelt lampan brinner! — Ha, hvem kommer?
Jag tror det är en svaghet i mitt öga,
Som skapar denna fasansvärda syn.
Den går inpå mig: — är du någonting?
Ar du en gud, en engel eller djefvul,
Du som till is förvandlar allt mitt blod
Och kommer mina hår att stå på ända?
Hvad är du, säg?
	Våln.	Din onda engel, Brutus.
Brut. Hvi kommer du?
	Våln.	För att förkunna dig,
Att du skall se mig vid Philippi.
	Brut.	Godt;
Skall jag dig återse?
	Våln.	Ja, vid Philippi.	~‘Försvinner~.
Brut. Nå, vid Philippi skall jag se dig då.
Nu, då jag fattat mod, är du försvunnen;
Du onda ande, mera skulle jag
Haft lust att språka med dlg. — Lucius!
Vak upp, vak upp! — Hör! Varro! Claudius! Luc. Det stämmer icke riktigt, herre, —Brut. Han tror, att än han sitter vid sin cittra.
Lucius, vakna!
Luc. Herre?
Brut. Du skrek i sömnen, Lucius; drömde du?
Luc. Jag vet ej af att jag har skrikit, herre.
Brut. Ah jo, det gjorde du; såg du ej något?
Luc. Nej, intet alls.
Brut. Sof då igen, min gosse. — Claudius! Vak upp, vak upp!
Varr. Herre?
Claud. Herre?

(De gå).

Brut. Men hvarför skrek ni så i sömnen, gossar?
Varr. och Claud. Vi, ädle herre?
Brut.
Varr. Nej, jag har intet sett.
	Claud.	Ej heller jag.
Brut. Gå, helsa till min broder Cassius; Bed honomn tidigt rycka fram i förväg,
Vi	följa efter.
Varr. och Cloud. Herre, det skall ske.
Ja; såg ni ej något?

FEMTE ARTEN. FORSTA SCENEN.
Slätten vid Philippi.

(OCTAVIUS, ANTONIUS och deras krigshär uppträda).
Oct. Antonins, nu är vår önskan uppfylld.
Da sade, fienden går icke ned,
Men håller sig på höjderna deruppe.
Det slog ej in. Hans legioner nalkas;
De mana ut oss vid Philippi här,
Och gifva svaret innan vi gjort frågan.
Ant. Pah, — jag ser in i deras själ och vet
Hvarför de göra det. De vore gerna
Långt härifrån, och komma nu hit ned
Rädda men trotsiga, uti den tro
Att vi, när vi få se dem, skola tänka
Att de ha mod; men det är icke fallet.
(En budbärore kommer,).
Budb. Fältherrar, varen redo; fienden
Oss nalkas ståtligt. Blodsbaneret svajar, Och något måste ske i ögonblicket.
Ant. Octavius, för sakta fram din här
På venstra sidan af det jemna fältet.
Oct. På högra sidan jag; håll du åt venster!
Ant. ilvad? Tvistar du i sådan vigtig stund?
Oct. Jag tvistar ej, nien jag vill ha det så.

(Trumnmor. BRUTUS och CASSIUS komma med sin krigshär; LUCILIUS, TITINIUS, MESSALA och flera).
Brut. De göra halt och vilja tala med oss.
Cass. Titimmius, håll, vi måste fram och tala.
Oct. Antonius, ge vi nu signal till strid?
Ant. Nej, C~sar, vi afbida deras anfall. Gå fram, ty höfdingarna vilja tala.
Oct. Halt der, tilldess signalen ges!
Brut. Ord först, hmmgg sedan — eller hur, J landsmän?
Oct. Ej just att ord vi älska mer, än J.
Brut. Octavius, goda ord ha företrädet För grymma hugg.
	Ant.	Vid edra grymma hugg
J gifren goda ord; och derom vittna De hål ni gjort i Julil C~sars bröst,
Utropande: “Hell, länge lefve Cresar Cass. Antonius, kraften uti dina hugg
Ar ännu okänd; men med dina ord
Du plundrat Hyblas bin på all sin honung. Ant. Dock ej på gadden.
	Brut.	Men på surrandet,
Som du tillegnat dig. Det är en lycka Att man dig hör, förr’n du ger dina stygn.
Ant. Er hörde man ej alls, J nidingar,
Då edra dolkar stötte mot hvarandra
1 C~sars kropp. Ni grinade som apor,
Ni viftade på svansen, krökte er
Som slafvar djupt och kysste C~sars fötter,
1 det den lömske Casca som en hund
Högg C~sar uti nacken bakifrån.
Ni ssnilam’e
Cass. Hvad? Srnilare? Nu, Brutus,
Må du dig skylla sjeif. Ej denna tunga Så skymfat oss i dag, om jag fått råda.
Oct. Till saken! Bringar tvisten oss i svettning, Så skall beviset kosta rödare droppar.
Se!

72
JULIUS CAESAR. V, l.

Här drar jag svärdet mot förrädare;
När tror ni detta svärd sticks in igen?
E förr än C~sars tre och tjugo sår
Fått hämd till fullo, eller än en Cresar
Som offer fallit för förrädarsvärd.
Brut. C~sar, dn dör ej för förrädare,
Så framt da icke har dem i ditt sällskap.
Oct. Det hoppas jag. Jag är ej född att dö För Bruti klinga.
	Brut.	Om du också vore
Den ädlaste utaf din ätt, o yngling,
Du kunde icke dö mer hederligt.
Cass. En kitslig skolpilt, ej den äran värd, Och sällskapsbroder med en rumlare.
Ant. Alitjemt den gamle Cassius!
	Oct.	Kom, Antonius! —
Vi	slunga trots i synen på er, skurkar!
På fältet ut i dag, om J det vågen!
Om ej, en ann’ gång, när det smakar bättre.
(OCTAVIUS, ANTONIUS och deras krigsmån gå). Cass. Ha! Blås, orkan! Sväll, bölja! Gunga, julle!
Stormen ar los, och allt för vind och våg!
Brut. Lucilius, hör! Jag vill ett ord dig säga. Lucil. Herre?
(BRUTTJS och LUCILIUS tala sakta med hvarandra). Cass. Messala!
Mess. Hvad har nmin höfding att befalla?
Cass. 1 dag, Messala, är min födseldag,
På denna dagen just blef Cassius född.
Gif mig din hand, Messala: var mitt vittne
Att mot min vilja jag, liksom Pompejus,
Nu vågar i ett slag vår hela frihet.
Da vet, att jag höll starkt med Epicurus
0dm med hans mening; nu jag ändrat sinne
Och tror till halfs på aniagar och tecken.
På tåget ifrån Sardes slog det ned
Två stora örnar på vår främsta fana

Och suto qvar der, lystet slukande
Er knektens hand. De följt oss till Philippi,
Men denna morgon flögo de sin kos.
1 stället sväfva korpar, kråkor, glador
1 luften öfver våra hufvuden
Och se på oss som på ett sjukligt rof.
En sorgehimmel liknar deras skugga,
Hvarnnder hären ligger i sin dödskamp. Mess. Tro icke det.
Cass.	Jag tror det blott till hälften, Ty jag är rask till mods och fast besluten
Att möta hvamje fara som en man.
Brut. Just så, Lucilius!
	Cass.	Nå, ädle Brutus,
Oss gynne gudarna i dag, att vi
Som vänner må i frid vår ålder njuta!
Men då allt menskligt städs förblifver ovisst,
Så tänkom på det värsta, som kan hända.
Om vi förlora detta slag, så är det
För sista gången som vi språka samman.
Hvad har du då beslutat dig att göra? Brut. 1 enlighet med desi filosofi,
Som böd mig klandra Cato för hans sjelfmord, —Jag vet ej har det är, men fegt och uselt
Tycks det mig vara, att, af fruktan för
Hvad som kan hända oss, så der förkorta
Vår lefaadstid — vill jag med tålamod
Beväpna mig och bida lugnt uppå
Den skickelse, som högre makter sända
Oss jordens barn.
Cass.	Då är da visst belåten —Om vi förlora slaget — att bli förd
Igenom Romas gator i triumf?
Brut. Nej, Cassius, nej!
Tro ej, du ädle Romare, att Brutus
Skall bunden låta föra sig till Rom.
Dertill är han för högsint. Denna dagen

74
JULIUS CAESAR. V, 2, 3.

Skall ända det, som LJus Martii börjat.
Om nånsin mer vi råkas, vet jag icke;
Låt derför oss för evigt ta farväl.
Farväl för evigt, ja för evigt, Cassius!
Om nånsin mer vi råkas — ja, då le vi;
Om ej, — nå väl, då är vårt afsked gjordt. Cass. Farväl för evigt, ja för evigt, Brutus!
Om mer vi råkas, — ja, då le vi säkert; Om ej — ja visst, då är vårt afsked gjordt.
Brut. Så, ryck nu fram! — 0 den som visste dock Hur denna dagens stora värf skall sIa tas!
Men det är nog, att dagen slutas skall, Och då är slutet känfit. Marsehera på! (Alla gå).

ANDRA SCENEN.
Slagfältet.

(‘Härslcri. BRUTUS och MESSALA komma).

Brut. Rid, rid, Messala! Bringa dessa order
Till legionerna på andra sidan.	(Tlärskri,>.
Låt dem på en gång storma, ty jag märker
Att det går lamt till på Octavii flygel:
Ett plötsligt anfall kan förkrossa den.
Rid, rid! Låt alla komma ned med ens.	(‘De gå).

TREDJE SCENEN.
En annan del af slagfältet.

(Vapengny. CASSIUS och TITINIUS komma).
Cass. Nej se, Titinius, hur de kräken fly! ~jelf kom jag uti strid med en af mina:
Han var på flykt med denna fanan här, Jag drap pultronen och tog fauna sjeif.
Tit. 0 Cassius, Brutus gaf signal för tidigt; Han tog för Imett sin fördel mot Octavius,

Och Imans soldater slogo sig på plundring; Nu stå vi der instängda af Antonius.

(PINDARUS kommer,).

Pimmd. Fly, herre, liv ! Fly läugre, längre bort! Antonius är i dina tält, min höfdiug;
Fly, ädle Cassius, långt långt härifrån!
Cass. Nej, denna kullen är aflägsen nog. —Se, se, Titinius, är det mina tält,
Som stå i brand der?
	Tit.	          Ja, det är det, herre.
	Cass.	Om du mig håller kär, så tag min häst;
Hugg sporrarna i sidorna på honom,
Tilldess han bragt dig till den skaran der
Och hit igen, på det att jag må veta
Om det är vänner eller fiender.
	Tit. Jag är så smmabb tillbaka som en tanka.	(Går).
Cass. Gå, Pindarus, stig upp på kullen der. Min syn var alltid svag; se till Titinius, Och säg mig hvad du varseblir på slätten.
(PINDARUS går,).

På denna dagen bömjade jag andas;
Tiden har gjort sin rund, och der jag bömjat,
Der blir mitt slut; mitt lefaadslopp är ändadt. —Nå, ser du något!
Pind. (Afsides). Ack!
	Cass.	Hvad är på färde?
Pind. Titinius är helt och hållet kilugränd
Af ryttare, som rida på i sporrsträck —Han sporrar ock sia häst — nu äro de
Helt nära honom — nu, Titinius!
De stiga af — han också — han är fången;
Hör hur de jmmbla!
Cass. Kom ned igen och se ej mera på. —Så feg jag är, som letver tills jag sett
Min bästa vän midt i min åsyn fångas! —Kom hit, min gosse.

(PmNDARUS kononer,).
Då jag i Parthien gjorde dig till fånge,
Jag skonade ditt lif och lät dig svärja
Att du försöka skulle hvad som helst
Jag också bad dig om. Håll nu din ed!
Var fri igen; stöt detta goda svärd,
Som genomborrat C~sar, i mitt bröst.
Låt bli att svara! Fatta tag i fästet,
Och när jag höljt mitt anlete — se så —Gif svärdet fart. —Nu är du hämnad, Csesar,
Och det med samma svärd, som dräpte dig.	~Dör,). Pind. Jag är då fri; men ville mycket heldre
Ej blifvit det på detta vis. 0 Cassius! Långt bort från detta land flyr Pindarus, Der ingen Romare skall spörja honom. (Går,).

(TITINIUS och MFSSALA komma,).
Mess. Det är blott jemnt om jemnt; Octavius Är slagen af den ädle Bruti här,
Och Cassii härsmakt af Antonius.
Tit. Den tidningen skall trösta Cassius mycket.
Mess. ilvar lemnade da honom?
	Tit.	Helt förtviflad
Med Pindarns, hans slaf, på kullen här.
Mess. Ar det ej han, som ligger der på marken?
Tit. Han ligger ej som om han lefde. — Gudar!
Mess. Ar det ej han?
	Tit.	Nej, det var han, Messala,
Men Cassius är ej mer. — 0 aftonsol,
Som du i dina röda strålar sjunker,
Så har nu Cassii dag gått ned i blod!
Roms sol nedgången är, vår dag är all;
Moln, töcken, faror konsma; vi ha slutat!
Mi~ströstan om min framgång gjorde detta. Mess. Misströstan om all framgång gjorde detta.
Du afskyvärda villa, svårmods barn!

Hvi målar du för menskors likna tankar
Ting, som ej finnas? 0 villfarelse,
Lätt aflas du, men framföds aldrig lyckligt,
Du blir den moders död, som bär på dlg.
Tit. Kom, Pindarus! Hvar är da Pindarus? Mess. Sök honom du, Titinins; mellertid
Går jag att söka upp den ädle Brutus
Och stöta denna tidrming i hans öron.
Ja stöta säger jag; ty uddhvasst jern
Och giftbestrukna pilar skulle vara
För Bruti öron likaså välkomna
Som tidningen om detta.
	Tit.	Fort, Messala!
Jag söker Pindarus eumellertid.	(MESSALA går,).
Hvi sände du mig undan, tappre Cassius?
Fann jag ej dina vänner? Satte de
Ej denna segerkrans uppå umin paana
Och bödo mig framlemna den åt dig?
Hvad? Hörde du ej deras glädjerop?
Ack, du har missförstått alltsaummans, du!
Men se nu här, tag denna krans kring pannan;
Din Brutus böd amig gifvn den åt dig:
Jag lyder honom. — Brutus, kom an fort
Och se har jag har hedrat Cajus Cassius! —Förlåt mig, himmel! — Det är Romar-sed:
Kom, Cassii svärd, och stöt Titinius ned!

(han stöter CASSIL svärd i bröstet på sig och dör,).

(Vapengny. MESSALA kommer tillbaka med BRUTUS, CATO, STRATO, VOLUNNIUS och flera krigare,).

Brut. Hvar, hvar, Messala, ligger då hans lik?
Mess. Se der; Titinius gråter öfver det.
Brut. Titinii anlete är uppåt vändt.
Cat. 0, han är död!
Brut. 0 Julius Caesar, du är mäktig ån! Din vålnad går igen och vänder nu
Mot våra egna hjertan våra svärd!

78
JULIUS CAESAn. V, 4.

~at. Titinius, du tappre! — Nej, se der Om han ej kransat har den döda Cassius!
Brut. Fins der två Romare, som likna dessa? —Du siste Romare, farväl med dig!
Rom kan omöjligt mer din like föda.
J värmaer, jag är skyldig denne döde
Fler tårar än J skolen se mig gälda;
Men tid dem’till, tid får jag nog, mnin Cassius!
Kom derför, sänd hans lik till Timassos bort,
Hans likfärd får ej firas i vårt läget’,
Det skulle nedslå oss. —— Lucilius, kom
Kom, unge Cato! Låt oss gå till striden.
Flavius och Labeo, fören hären fram!
Snart är det qväll, men före hvilans tid
Vi	pröfva lyckan i förnyad strid.	(De gå).

FJERDE SCENEN.

En annan del af slagfältet.

(Vapengny. Soldater af båda bårarna komma in stridande.
BRUTJJS, CATO, LUCILIUS och flere,).

Brut. Mod, landsmän! Hållen edra hufvu’n högt!
E~at. Bastard, den annat gör! Hvem följer mig?
Jag vill mitt namn kring fältet ropa ut.
Hör! Jag är son till Marcus Cato, jag!
Tyranners fiende och folkets vän!
Hör! Jag är son till Marcus Cato, jag!
(Rusar emot fienden,).
Brut. Och jag är Brutus, jag är Marcus Brutus! Vän till mitt fosterland! Se, här är Brutus.
(il?usar emot fienden. CATO öfcersnannas och stupar).
Lucil. Ack, unga, ädla Cato, är du fallen? Så tappert som Titinius har du fallit,
Och äras skall du: du är Catos son.
En sold. Dö, eller gif dig!

JULiUS CAESAR. V, 5.

Lucil. Jag ger mig endast för att dö. — Se, här Har du din lön, om du mig dödat’ genast.
(Bjuder honom penningar,).
Dräp Brutus och haf ät’an af hans död!
Sold. Det få vi ej: — en ädel fånge.
	En annan sold.	Plats!
Säg åt Antonius, att vi tagit Brutus.
1 Sold. Det skall jag säga honom. -— Se, han kommer.
(ANTONIUS kommer,).
Brutus är fången, herre; han är fången! Ant. Hvar är han då?
	Lucil.	1 säkerhet, Antonius.
Brutus är säker Ilog, och jag bedyrar
Att ingen fiende skall nånsin fånga
Den ädle Brutims lefvande. — 0 gtmdar,
Bevaren honom för en sådan skymf!
Hvarhelst han fns, död eller lefvande,
Förblifver han sig lik, förblifver Brutus.
Ant. Min vän, det är ej Bm’utus; men det är
Ett fynd ej mindre värdt. Förvaren honom
Och visen honom allsköns höflighet.
Till vänner heldre än till fiender
Jag slika män vill ha. — Gå nu och se
Om Brutus lefver eller stupat har,
Och låt mig veta i Octavii tält
Hur allt aflupit.	(De gå).

FEMTE SCENEN.

En annan del af slagfältet.

(BRUTUS, DARDANIUS, CLITUS, STRATO och VOLURNIUS

uppträda,).
Brut. Kom, arma återstod af vänner; hvilen På denna häll.
	Clit.	Nyss visade Statilius

Sin facklas sken, men kom ej åter, herte. Antingen är han fången eller död.
Brut. Sätt dig hos mig; död är det t’ätta ordet, Det är nu dagens lösen. — Hör du, Clitus!
(‘hiciskar till honom,).
Clit. Hvad, herre? — Jag? —- Nej, ej för hela verlden!
Brut. Tyst! Ej ett ord!
Clit.	Förr dödar jag mig sjelf.
Brut. Dardanius, hör!	(hlviskar till honom,).
Dard.	Jag skulle göra sådant?
Clit. 0 Dat’danius!
Dard. 0 Clitus!
Clit. Hvad sorglig fordran gjorde Brutus dig?
Dard. Att döda honom, Clitus; — se, han grubblar.
Clit. Så fyldt af sorg är nu det ädla kärlet, Att det ur ögat redan minnet’ öfver.
Brut. Volumnius! Kota hit, min vän, ett ord!
Vol. ilvad säger du, min ädle herm’e?
	Brut.	Detta:
För mig har Csesars vålnad visat sig
Två gånger nattetid; vid Sardes först,
Och nu i natt här på Philippis fält.
Jag mät’ker, att min sista stund är kommen. Vol. Säg icke så, min höfding!
Brut. Jo, jag är viss derpå, Volumnius!
Du ser hum’ verlden gåt’, Volumnius;
Till grafvens bt’ädd ha fienderna bt’agt oss:
Me r värdigt är det nu att sjelf gå ned,
An vänta på att de oss störta dit.
Volumnius, vi voro skolkantrater,
Det vet du väl; för gammal vänskaps skull,
Håll nu mitt svärd, att jag må störta mot det. Vol. Bt’utus, den tjensten anstår ej en vän.
(Vapengny).
Clit. Fly, het’t’e, fly! Här går ej an att droja. Brut. Farväl då, du — och da — och du, Volumnius! ——Du, Strato, du har sofvit hela tiden;

Farväl da också, Strato! — Gode landsmän,
Det fm’öjdar mig, att ej i all min tid
Jag fann en enda, som ej var mig trogen.
Af detta nederlag jag vinner äta,
Långt mer än Mameus Antonius och Octavius
Förvärfva sig med denna usla seger.
Nu fam’en väl med ens, ty Bm’uti tunga
Har snamt förtäljt till slut hans lefuads saga.
Natt skymmer mina ögon; mina ben
Nu trängta efter hvila; de ha sträfvat
Blott för att hinna fram till denna stund. (Vopenyny. Bop bakom scenen: “fly, fly!”,).
Clit. Fly, herre, fly!
Brut.	Bott, bott! Jag kommer efter. (CLITUS, DARDA NIU 5 och VOLUMNIUS gå>.
Jag ber dig, Strato, stanna hos din herre;
Du är en god och redlig menniska,
Ditt lif har haft en gnista hederskänsla.
Håll derlör nu mitt svärd och vänd dig bort,
Att jag må rusa mot det. Vill du, Strato? Strot. Först gif mig handen. Nå, farväl då, herre! Brut. Farväl då, Strato! Cresat’, äg nu fred!
Ej haift så villigt dig jag stötte ned.
(Han springer mot svärdet och dör,).
(Vapengny. Flykt. OCTAVIUS och ANTONIUS, med deras här; MESSALA och LUCILIUS uppträda,).

Ovt. Hvem är den karl~n?
Mess.
Hvar är din hert’e?
	Strat.	Fm’i ifm’ån de bojor,
Som dig, Messala, tynga. Segervinnamn
Kan endast göra aska utaf honom’
Ty Brutus öfvervanns blott af sig sjelf,
Och ingen annan hedtas af hans död.
Lucil. Så skall en Brutus göra! — Tack, o Brutus, För det du gjort Lucilli spådom sann!
XII.	6
Min herres slaf. — Hör, Strato,

Ovt. Jag tar allt Bruti folk uti min tjenst. Vill du hos mig din tid tillbringa, gosse?
Strat. Ja, om Messala lemnar mig åt er.
Gvt. Gör det, Messala.
	Mess.	Huru dog min herre?
Strat. Jag höll hans svärd, och han sprang mot det sjelf.
Mess. Octavius, tag då i din tjenst den man, Som gjort den sista tjensten åt min herre.
Ant. Han var den bästa Romarn bland dem alla.
Hvarenda sammansvuren, utom han,
Drefs till sitt dåd af ilskan emot C~sar.
Han ensam gjorde det i ärlig mening
Och utaf kärlek till sitt fosterland.
Mild var hans lefuad, och gm’uudämnena
Så blandatle i honom, att naturen
Väl kunde träda fram och säga veriden:
“Det var en man
Oct. Må han behandlas som hans dygder kräfva
Och njuta en högtidlig jordafärd!
Uti mitt tält han ligga skall i natt
Utsirad ädelt uppå krigarvis.
Låt hären bli till hylla sammandragen,
Och delom äran af den stolta dagen!	(De gå).

ÅNTONIUS 0011 CLEOIPÅTRÅ.
PERSONER:

JIARCUS ANTONIUS,	triurn
OCTAVIUS CAESAR, >virer
N.	AEMILIUS LEPIDUS,
SENTUS POMPEJUS.
DOJIITIUS ENOBARJ3US,~
VENTIDIUS,		5
EROS,		 Antonji
SCARUS		~ anhan-
JiIERCETAS,		k gare.
1)ERETRIUS,
PRIL()		1
MAECENAS	1
AGRIPPA,
TIOLABELLA,	 Casars	anhanga-
PROCULEJUS,	 re.
THYREUS
GALLUS,
MENAS, TES, ~ Pompeji anlsänVARRIUS, ~ gare.
TAUnUS, öfverste befäthafvare under Cresar.
CANIDIUS, öfverste befämharvare under Antonius.
SILIUS. centurion i Ventidhi har. Ett sändebud frän Antonius titt C~sar.
ALENAS,
MARnIANUS, Cte
SELEUCUS,	opatras tjenare.
DIOlIIEDES
En spaman.
En bonde.
CLEOPATRA, drottning af Egyp’ ten.
OCTAVIA, Csaars syster, Antonji gemal.
IIIAS,	1 Cle epatras tärnor.
Sändebud, centurioner, soldater,m. fl

SKÄDEPLATSEN är i särskilda delar af romnerska riket.

FORSTA AKTEN. FORSTA SCENEN.
Alexandria. Ett rum i Cleopatras palats.

(DEMETRIUS och PHILo uppträda,).
Phil. Nej, denna kärleksyrsel hos vår höfding
Går öfver mått och gräns. Hans sköna ögon,
Som fordom blixtrade, likt Mars i pansar,
Utöfver legioner, vånda nu
All sina blickars hjertlighet och afidakt

Emot en gul-brun panna. Hjeltehjertat,
Som förr i slagtuingarnas tumutel sprängde
Stålbucklan på hans bmöst, allt mod förnekar
Och är solfjäder blott och blåsbälg nu
Att svalka tattarqvinnans lusta med. —‘
Der komma de.

(Trumpetskall. ANTONJUS och CLEOPATRA uppträda med svit. Eunuclccr flägta mned solfjädi’ar på henne,).

Gif nu blott akt, och ni skall se i honom
All veridens tredje pelare förvandlad
Till hofnarr åt en sköka; se och märk.
Cleop. Om det är kät-lek, säg mig då har mycket?
Ant. Utfattig är den käm-lek, som kan räknas.
Cleop. En gräns — hur långt du älska får — jag sätter.
Ant. Sök dig då först ny jord och nya himlar.

(En budbärare konmniem’,).
Budb. Nytt ifrån Rom, ers nåd!
Ant.
Cleop. Hör honom då, Antonius!
Tilläfventyrs är Fimlvia vm’ed. Hvem vet
Om C~sar, den fjunskäggige, ej sänder
Sitt mäktiga mandat: “gör det och det,
Tag in det riket, gif det der sia fm’ihet!
Straxt, annars är da km’ossad!”
	Ant.	Hvad, min vän!
Cleop. Kanhända — åh ja, det är sannolikast —Får du ej stanna längre här: dig Cmsar
Tillbakakallar; derför hör, Antonius! —Hur lyder Fulvias bud? Nej C~sars! — Bådas?
För sändebuden in! — Antonius,
Så sant jag är Egyptens herrskarinna,
Du rodnar, och ditt blod der ger sin hyllning
At C~sas’s makt, så fraint din kind ej gäldar
En högröd skattegärd åt Fulvias bannor,
Den gälla skrikerskans. — Nå, sändebuden!
Fördömdt! — Var kort!

ANTONLUS OCH CLEOPATRA. 1, l.

Ant. Må Rom i Tiberströmrnen smälta ned!
Det höga rikets väldiga portal
Instörte gerna! Här liar j a g min verid;
Stoft äro thm-onerna; vår gödda jord
Bär djur som menniskor; det ädlaste
1 lifvet detta är,	(Omnfonmnar CLEOPATRA). när sådattt par,
Ett sådant tvillingpar, det kan: och så —Vid högsta straff erkänne veriden det —Stå makalösa vi.
Cleop. <‘Afsides,). Du fagra lögn! —Ej älska Fulvia, och dock äkta henne? —Jag synas skall en dåre; meti Antonius
Ar nog han sjelf.
	Ant.	Väckt af Cleopatra. —
Nu för vår kärleks och dess fröjders skull,
Låt oss ej spilla tid med hårda ord:
Ej en minut af lifvet borde spillas
Förutan nöje nu. Hvad blir i afton? Cleop. Hör sändebuden!
	Ant.	Grymma herrskarinna,
Sous allting kläder: bannas, le och gråta,
Och hvars olater endast täfla om
Att göra sig beundrade och sköna!
Ej något sändebud! Blott ditt! Allena
Låt oss i afton gå kring gatorna
Och forska folkets Inne. Kom, min drottning;
1 går du bad derom. —- Jag vill ej höra.
(ANTONIUS och CLEOPATRA och sviten gå).
Demn. Ar Cresar då så ringa för Antonius?
Phil. Ibland, når han ej är Antonius, herre, Förlorar han det höga sinnelag,
Som alltid borde följa med Antonius.
Dem. Det smärtar mig, att han ger lögnarn rätt, Souit talar så i Rom om honom; dock
1 niomgon det väl bättre blir. — God natt!

ANDRA SCENEN.

Ett annat rum i palatset.

(CHAR1~IIANA, IRAS, ALEXAS och en spåman uppträda).

Charm. Alexas, min bästa Alexas, mitt allt i allom Alexas, min endaste Alexas, byar ät den der spåmnannen, som du prmsade så för drottningen? Ack, hvad jag längtar efter att få höra något om min tillkommande man, som, efter hvad du säger, kommer att behänga sina horn med blomsterkransar.
Alex. Spåman!
Spåm. Hvad vill ni?
Charm. Ar detta han? — Det är då ni, som vet allt?
Spåm. Uti naturens ändlöst dunkla bok Jag läser något.
	Alex.	Visa honom handen.
	(ExonAnnus kommer).

Enob. För bordet in på stund! Tillräckligt vin! Cleopatras är skålen.
	E1harm.	Gif mig lycka.
Spåm. Jag spår blott lycka, men jag ger den icke.
Charm. Så spå mig lycka då!
Spåm. Ni blifver vida skönare än nu.
Charm. Han menar byn.
fras. Nej, du skall sminka dig, när da blir gammal.
Charm. Blott .inga skrynklor!
Alex. Stör ej hans spådomskraft; hör noga på.
Charm. Tst!
Spåm. Ni blir långt mera kär, än ni blir älskad.
Charm. Förr vill jag då umed vin min lefver hetsa.
Alex. Hör honom då!
Charm. Nå väl; nu någon lycka af första rangen! Låt mig bli gift med tre koammugar på en förmiddag och enkedrottning efter dem allesamman. Låt mig vid femti års ålder få ett barn, som sjelfva Herodes af Judéen måste be-

tyga sin underdånighet. Laga att jag blir gift med Octavius C~sar, och gör mig jerangod med mia herrskarinna.
~Sipåm. Ni öfverlefver henne, sous ni tjenar.
Charm. Förträffligt! Långt lif smakar mig bättre än fikon.
Än	Spdsn. Ni förr har sett och pröfvat bättre lycka, den er förestår.
Charm. Då komma väl aldrig mina barn att få nanin:
—	säg mig likväl huru många gossar och flickor jag får. Sipdas. Om kvar er önskan hade moderlif,
Och kvam-je vore fruktsamt: en miljon.
Clsorm. Bort, narr! Du blir ändå aldrig bränd som hexa.
Alex. Ni tror, att ingen annan, än er hufvudgärd, är förtrogen med edra önskuingam-?
fiJharm. Nå väl, förtälj nu Iras hennes önskningar.
Alex. Vi vilja alla veta våra öden.
finob. Mitt och de flestas öde blir nog att gå druckna till sängs i qväll.
fras. Här är en hand, som betyder kyskhet, om också ingenting annat.
Charn?. Ja, liksom Nilens öfversvämning betyder missväxt.
fras. Bort, vilda sängkamm-at, du kan ej spå! E1harm. Nå, om en fuktig hand icke betyder fruktsamhet, så förstår jag icke att ta mig bak örat. — Se så, spå henne nu en hvat-dagslycka.
Spåm. Edra öden äro fullkomligt lika.
fras. Men hur, men hur? Säg mig de närmare omständigheterna.
Spåmn. Nu has- jag slutat.
fras. Således ej en enda tum lycka mer än hon.
Charm. Om du nu finge en tuta lycka mer än jag, hvar ville da ha den?
fras. Icke på min äkta mans näsa.
Charm. Himlen bevare oss för onda tankar! — Alexas, kom; hans öde, hans öde! — Ack, låt honom få en hustru,
87

som icke kun gå! Goda Isis, jag anropas- dig derom! Och låt henne dö till, och gif honom en sämre. Och låt denna sämte följas af en ännu sämre, till dess den sämsta af dem alla följer med gapskratt till grafven sin femtiofaldt krönta äkta hälft! Goda Isis, bönhör mig nu, om det också skulle ha till följd att da en annan gång nekade mig något mycket vigtigare. Goda Lis, jag besvär dig!
fras. Aujen! mäktiga gudinna, hör denna ditt folks bön! Ty oas det är en hjertröraade syn att se en vacker karl vid sidan af en flygtig amaka, så är det en dödlig sorg att se en ful kanalje, som inga horn har. Alltså, goda Isis, lakttag deco?-um och belöna honom efter förtjenst!
Charm. Amen!
Alex. Se bara! Stode det i deras makt att sätta horn på mig, så skulle de gerna göra sig till skökor för min skull.
Enob. Tyst, der kommer Antonius.
Charm. Nej, det är drottningen.

(CLEOPATRA kommer).

Cleop. Har ni Antonius sett?
	fnob.	Nej, herrskarinna.
Cleop. Har han ej varit här?
	Charnz.	Nej, ädla drottning.
Cleop. Han var sa utunter, men en hastig tanke På Rom ansatte honom. — Enobarbus!
Enob. Furstinna!
Cleop. Sök honom upp, för honom hit. — Alexas!
Alex. Furstinna! Et- befallning! — Se, han nalkas. (ANTONIUS, ett sändebud och svit uppträda).
Cleop. Vi vilja icke se på honom. — Kom!
(CLEOPATRA, ExonAnnUS, ALEXAS, IRAS, CHARMIANA, spåmannen och sviten gå).

Sändeb. Din maka Fulvia syntes först i fält. Ant. Emot min broder Lucius?
Sändeb.	Ja,
Men snart var fejden slut, och tidens ställning

(Går,).

sådan?

Föm-ente demn och vände deum mot C~sar, Hvat-s lyckligare stjemna dme 1 demn bort, Vid första drabbning, från Italien.
	Ant.	Godt; —
Hvad värre?
Säm~deb. Elakt budskap smittur budet.
Ant. Så smiart clet gäller narru och vekhingen.
Gå på! För mig är hvad som skett fömbi. —Märk det: när man muig säger sanningen —Om också döden låg i kvatje ord —Jag åhör dock sant om det vore smicker.
Sändeb. Labienu~ — härda bud! — med sina Parther
Har ifrån Euphrat Asien betvingat!
Hamis segrande banér fmån Synen svajar
Till Lydien och Jonien; men ack, —Ant. Antonius, vill du säga —
	Sändeb.	0, min höfding!
Ant. Säg ut ocim håll ej tyst med gängse tal;
Benämn Cleopatra på romerskt vis,
Far ut i Fulvias ord, fördöm snitt fel
Så fritt som både elakhet och sanning
Förmå det! -— 0, vårt inre ogräs frodas,
När klandret hyllar; den våmt fel oss säger,
Han rensar bort det. — Nog för denna gången! Sändeb. Som ni befaller.

Ant. Hum låter det från Sicyon? Säg ut.
1 Tien. Mannen från Sicyon? Fins der någon
2 Tjen. Han står och väntar.
Ant.
Jag måste bryta dessa stam-ka fjettrar, Såframt jag ej förlora skall mig sjeif 1 kärleksyrsel. — (Ett anncmt sändebud konmnmer).
Hvad har du att säga?
2 Sändeb. Din maka Fulvia är död.
Ant.
2 Söndeb. 1 Sicyon:
Nå, låt honom komma. —
Ilvar dog hon?

Har länge hon var sjuk, med mera vigtigt,
Skall detta dig föm-klara.	(Ger honom ett bref,). Ant. Lemna mig. --- (Sdndebudet går,).
Der gick en hög, en ädel ande bort!
Jag önskat det. Hvad vårt föm-akt förskjuter,
Vi	önska åter: det, som n u förnöjer,
Nedsätts med tiden till sin egen nmotsats
Nu är hon bra, då hon är död. Den hand,
Sota nyss försköt, vill vinka henne åter.
Jag måste fly från denna tjuserska;
Mång tusen flere qval, än jag vet af
Min håglöshet mig ger. — Hör, Enobarbus!

(ENonAnnsJS kommcm).

Enob. Hvad befaller ni, imerme?
Ant. Jag måste ögonblickligen härifrån.

Enob. Nå, då taga vi lifvet af alla våra qvinfolk här. Vi se ju huru dödligt farlig en enda sur mia är för dem; skola de nu uthärda vår afresa, så gäller det intet mindre än döden.
A??t. Jag måste härifrån.
Enob. Tmänga omständigheterna hårdt på, så må qvinfolken dö; det vore synd att kasta bort dem för ingenting; men gäller det att välja emellan dem och något angeläget, så får man räkna dem för noll. Om Cleopatra får minsta nys om det här, så dör hon i ögonblicket; jag har väl tjuge gånger sett henne dö för mycket större lappri än detta. Det måtte vara någon sorts kärleks-förmåga hos döden, som retar henne, efter hon är så qvick med att dö.
Ant. Hon är listig öfver all mensklig föreställning.
Enab. Ack nej, herm e. Hennes passioner bestå af ingenting annat än de finaste delarna af rea kärlek. Blåst och nederbörd kunna vi icke kalla hennes suckar och tårar; de äro stöm-re orkaner och störtskurar, än någon almanacka kan utvisa. List kan det icke vara af henne; är det sa, så skapar hon en regnskur likasåväl som Jupiter.
Ant. Ack, om jag aldrig hade sett henne!

Enob. Kära herre, då imade ni lemant ett underbart mästerstycke obesedt: lmade ni icke fått den lyckan at se det, så hade det varit strunt med hela er resa.
Ant. Fulvia är död.
Enab. Hvad säger ni?
Ant. Fulvia äi död.
Enob. Fulvia?
Ant. Död!
Enob. Nå, så gif då gudarna ett tackoffer, herre. När det behagar deras gudomligheter att ta en hustru ifrån en, så påminner det oss om skräddarena på jorden, innebärande den hugsvalelse, att när ganmia kläder ä’ utslitna, så är skräddaren karl att sy nya. Funnes inga fler qvinnor än Fulvia, så vore ni visserligen illa fast, och ert öde vore beklagansvärdt. Denna sorg är bektansad med tröst; af ett gammalt lintyg kan man göra ett nytt lifstycke; —och, i sanning, de tårarna, som skulle vattna den sorgen, de bo i en lök.
Ant. Uppträden, som hon tillställt uti staten, Tillåta ej mia bortovaro.
Enab. Och de upptmäden, som ni har ställt till här, kunna icke vara er förutan; i synnerhet det der med Cleopatra, som helt och hållet beror på er härvaro.
Ant. Nog skämtadt nu. — Låt våra höfdingar
Få veta vårt beslut. Jag skall förklama
För dt-ottningen vår bråda resas orsak
Och söka hennes orlof. Ej allenast
Vår Fulvias död med flera ömma skäl
Mig öfvertala; utan också bref
Af många varma vänners hand i Rom
Vår hetnkomst yrka strängt. Sextus Pompejus
Har bjudit Crcsar trots och herrskar nu
På hafvets rymd. Ett vankelmodigt folk,
Hvars kärlek då först söker den fös-tjente,
När harts föm-tjenst har slut, begynner flytta
Pompeji storhet och hans värdigheter
Uppå hans son, som, stor i namn och makt,

1 mod och lifskraft större, träder upp
Som käck soldat. Hans rykte, om det stiger,
Kan skada veriden. Mycket rufvas på,
Som, liksom tagelstrfiet, nog hat lif,
Men ännu icke gift. Säg vårt befäl,
Att det vår vilja ~ir att oförtöfvadt
Bege oss härifrån.
	Enob.	Det skall jag göra.	(De gå).

TREDJE SCENEN.
(CLEOPATRA, CHARMIANA, IRAS och ALEXAS uppträda,).

Cleop. ilvar ~ir han?
Charm. Jag har ej honom skådat sedan dess.
Cleop. Se efter hvar han är och hvad han gör —Men jag har icke sändt dig — är han sorgsen, Berätta att jag dansar; är han glad, Säg att jag plötshgt sjuknat. Fort tillbaka!
(ALEXAS gar).

Charm. Fmstinna, oni ni älskar honom ömt, Så tror jag e.j att det är rätta sättet
Att tvinga honom till en lika ömhet.
Cleop. ilvad skall jag göra d~, som jag ej gör?
Charm. Gif efter; hindra honom ej i något.
Cleop. Ett fjolligt rad! Just så förloras han.
C~harm. Låt bli försöket att er älskling tukta; Snart hatar man livad man är van att frukta.

(ANTO~IUS lcowrner,).
Men se Antonius.
Cleop.	Jag är sjuk och ledsen.
Ant. Det gör mig ondt att andas ut mitt är’nde —Cleop. Hjeip, Charmiana, hjeip, jag segnar ned!
Snart är det slut med mig; ej mina krafter Uthärda sådant.
A~t.	0, min dyra drottning —Cleop. Gå längre bort ifrån mig.

	Ant.	Hvad står på?
Cleop. Jag läser glädjens budskap i ett öga.

Hvad säger äkta makan? — Res er väg;
Ack, otu hon aldrig låtit er få komma!
Hon säge ej, att jag er håller qvar;
Det	har jag icke makt till: ni ät- hennes. Ant. Ack, himlen vet
	Cleop.	Nej, aldm-ig blef en drottning
Så grymt bedragen; likväl såg jag genast Förmäderiets brodd.
	Aut.	Cleopatra! —
Cleop. Har skulle jag väl nånsin kunna tro,
Att min och trogen mig du kunde blitva, —Om ock du svar så gudars throuer skälfde —Då du mot Fulvia trolös var? 0 vanvett,
Att af munväders-ed sig låta smmåija,
Som svä~js och genast bryts!
	Ant.	Min hulda drottning, —
Cleap. N~j, ingen förevändning för din färd,
Men bjud farväl och tes! Då du mig bad
Att få bli qva;-, då gällde det att orda;
Det kotn ej någon bom-tfätd då i fråga. —En evighet låg i vår blick, vår man,
Och salighet kring ögonbi-ynens bågar;
Det fanns ej någon del af oss så fattig,
Att den ej vittne bar omri gmida-ursprung.
Så är det än, så vida icke du,
Den största km-igare i vem-Iden, bhifvit
Den största lögnare.
	Ant.	Hvad nu, furstinna!
Cleop. 0, hade jag din arm, du skulle se, Der vore hjerta i Egypten!
	Ant.	Ilöm- ismig!
Omständigheters stränga maktspm-å k kräfver
Min tjenst för någon tid; mitt imela hjerta
Blir här miti ditt våld. Italien blixtrar
Af borgarkrigets svärd; Sextus Pompejus

Sig smyger redan intill Romas hamn;
Två borgerliga makters jemlikhet
Betänkligt uppror föder. Mäktig vorden,
Blir den, som nyss var hatad, älskad nu.
Biltog Pompejus, rik på fadrens ära,
Inkryper hal i allas deras hjertan,
Som icke vutinit på det skick, som är,
Och deras mängd befinnes fruktansvärd; —Och lugnet, sjukt af kvilan, söker bot
1 hvar förtviflad hvälfning. Än ett skäl,
Som också bäst bör kunna trygga er,
Ar Fulvias död.
Cleap. Väl är från dårskap ej min ålder fri, Men dock från baraslighet. Kan Fulvia dö?
Ant. Ja, hon är död, min drottning.
Se här och läs vid någon kunglig fristund
Om bullret, som hon väckt; och sist det bästa;
Se, när och hvar hon dog.
	Cleop.	Man utan trohet!
Hvar är det helga käri, du skulle fylla
Med sorgens tårar? Nu jag ser, jag ser
Af Fulvias död hvad sorg åt mi n du ger!
Ant. Håll upp att bannas, haf nu sans att höra
De planer, jag gjort upp; de stå och falla,
Som dig det rådligt syns. Ja, vid den sol,
Som kokar Nilens dy, jag reser hädan
Din hjelte, tjenare; gör krig och fred,
Som dig behagar.
	Cleop.	Lossa bältet, flicka! —
Låt bli! — Jag mår i bhinken väl och illa, Antonil kärlek lik.
	Ant.	Håll, dyra drottning!
Vitsorda väl en kärlek som består
Hvad prof som helst.
	Cleop.	Det sade Fulvia mig.
Jag ber dig, vänd dig bort, begråt din maka, Bjud se’n farväl och säg att dina tårar

Tillhöra mig. Så, spela nu din moll
Med hög förställningskonst och ge den skenet
Af tro och sanning.
	Ant.	Håll! Ni setar mig.
Cicop. Åh ja, rätt bt-a; dock kan ni göra’t bättre.
Ant. Ha! Vid mitt svärd —Cleop. Och sköld: — det blir allt bättre,
Men ännu ej det bästa. — Charmiana, Se huru ståtligt Romas Herkules Kan rasa och gå på!
	Ant.	        Farväl, min fru.
	Cleop.	Min artigaste herre, — än ett ord:
Vi måste skiljas, — nej, det var det icke —
Vi älskade hvarann, — nej, de t ej heller —Det vet ni nog: — hvad skulle jag nu säga? —Min glömska böm-jar bli en sann Antonius,
Jag nästan glömmer allt!
	Ant.	Om ej ers höghet
Sjeif hade dårskapen till slaf, jag trodde Ni vore sjelfva dårskapen.
	Cleop.	Det är
Ett arbete att digna vid, att bära
En sådan dårskap, och så tätt vid hjertat,
Som jag bär denna. Men förlåt mig, herre;
Ty sjelfva lifvet dödar mig, om icke
I)et blickar ömt på er. Er kallar äran~
Var derför döf för min fåfänga dårskap,
Och alla gudar skydde er! Må segern
Ert svärd bekransa, och en villig medgång
Strö blommor för er fot.
	Ant.	Kom, låt oss gå!
Skilsmässan flyr och dröjer på en gång.
Du stannar här och följer dock med mig,
Jag seglar bort och stannar dock hos dig.
Kom!	(De gå).

FJETUDE SCENEN.

Rom. Ett rum i C~sars hus.

(OCTAV1US C~uSÅn, LEPIDTJS och svit uppträda).

Gccs. Nu sem- ni, Lepidus, och finner sjeif,
Att C~sar ej det felet har att hata
En stor medtätlare. Ifrån Egypten
Berättas, att han fiskar, dricker, frossar
Till ljusan dag, är ej mer man än sjelfva
Cleopatra, ej heller hon mer qvinna
Än han är sjeif. Han talte knappt vid buden,
Han tänkte knappt på sina embetsbröder.
1 honom kan ni se ett sammandrag
Af alla menskors fel.
Lep. Jag tt-or dock ej, att han har fel tillt-äckligt
Att allt det goda, som han har fördunkla;
Hans fel, likt himlens stjernor, tindra klart
1 kolsvart midnatt; ärfda snarare
Än sjelfförvärfda; oundvikliga
Långt mer än valda fm-itt.
	(ia?s.	Ni är för mild.
Om vi ock medge, att det ej är orätt
Att tumla sig i Ptolom~vi säng,
Att ge ett rike för en glädjestund,
Att sitta mellan skål och vägg med slafvar,
Att msddt på ljusa dagen ragla kring
På torg och gator och sig ge i slagsmål
Med snuskigt pack: om det ock passar honom -—Och den skall vara underligt beskaffad,
Som sådant ej befläckar — är han dock
Ej mmtan skuld, då hans lättsinnighet
Fördubblar våra bördor. Om han fyllde
Med vällust sina fria stunder blott,
Fick vämjelse och mergiös kropp tillslut
Betala det. Men spilla sådan tid,
Som trummar honom bort från skänit och löjen

Och m-opar högt om hans och andras väl —Det bör isman tadla som man barmnat pejkar,
När, föt sig komutta, de ge bort siri kunskap
At ögotiblickets lust och göma upptar
Emot fornuftet.
	(En budbörare komnnser).
	Lep.	Hur ä’ nya budskap.
Budb. Din vilja uppfylld är, och hvat-je timma
Skall, höge Crvsat-, dig man underrätta
Om hvad som sker. På hafvet t-år Pompejus,
Och medhåll har han, som det syns, af dem,
Som endast fruktat C~sar: missbelåtna
Uppfylla hamnarna, och fröket säger
Att hari har lidit orätt.
	Cass.	Kunde tio det! —
1 alla veridens dar har så gått till,
Att den, som fns, var önskad, tills han kom,
Och den, som föll, — ej kärlek värd förut ——Blef dyrbar då lina umistes. Denna pöbel,
Ej olik lösa jimlien på en ström,
Går till och från, är (Iräng åt ebb och flod,
Tilldess den ruttnam bort.
	Budb.	Höt’ vidare:
Meneciates och Menas, två pim-ater,
Gjot-t sjön till sin, och plöja den och såra
Med allt slags kölar. Många vilda itibrott
De gjot-t i landet; alla kustbor blekna
Af skräck det-vid; de unga trotsa modigt.
Allsintet fartyg sticket- ut, som ej
Tas bort så snat-t det ses: Poumpeji nammi
Är värre än en öppen fejd.
	Cass.	Antonius,
Försaka dina sijutningat-! Då fordom
Du jagades fl-ån Modena, der sjeif
Dtm öfvervmmunit Ilit-tius och Pansa,
Gick himugren dig i spåren och du stt-ed,
Ehuru vekligt uppfödd, mot dess makt
XII.	7

Mer tåligt än en vilde kunnat, drack
Hvad hästen stallat och ur gula pölar,
Vid hvilka oxerm fnös; din gom försmådde
Ej sämsta bär på taggigaste buske;
Ja, hjorten lik, när snön sitt lakan breder
På betesmarker, trädens bark da gnagde;
På Alpens spets ajöt da så mmsel föda,
Att mången dog blott af att se derpå;
Och detta allt — din ära nu det sårar —Bar du så modigt, att ej ens din kind
Blef magrare.
Lep. Det är dock synd om honom.
Ces. 0 drefve blygseln honom snart till Rom!
Ty nu är tiden inne för oss båda
Att visa oss i fält; och till den ändan
Församla vi senaten straxt; Pompejus
Af tiden vinner allt.
	Lep.	1 snorgon, Cmsar,
Är jag i stånd att noga sä.ga er
Hvad jag till lands och sjös kan åstadkomma
Att trotsa faran med.
flJa3s.	På samma sak
Skall också jag bereda mig. Farväl.
Lep. Farväl! Hvad undertiden ni får veta Af yttre angelägenheter, herre,
Anhåller jag att ni täcks säga mig.
6’es. Rått gerna; det är blott min skyldighet.
(De gå).

FEMTE SCENEN.

Alexandria. Ett rum i palatset.

(CLEOPATRA, CHARI~HANA, IRAS och MARDIANUS uppträda).

Cleop. Charmiann! —Charm. Min drottning!
Cleop. Ack, gif mig hit en dryck mandragora!