Charm. Och hvarför det, min drottning?
Cleop. Att jag må sofva bort den tidens svalg, Då min Antonius borta år.
	Charm.	Ni tänker
På honom alltför tidt.
	Cleop.	Förräderska!
Charm. Det tror jag icke att jag är, min drottning.
Cleop. Mardianus, du eunuck!
Mord. ilvad är ers höghets nådiga befallning?
Cleojp. Ej nu att sjunga; mig behagar intet Af en ennuck; det lyckligt är för dig, Att, då du ej har merg, din lösta tanke Ej ur Egypten flyr. — Har du passioner?
Mord. Ja, nådiga furstinna.
	Cleop.	Verkligen?
Mord. Ej verkligen, ty jag kan intet göra, Som ej i verk och gerning ärbart är; Men jag har fantasi och anar stundom ilvad Mars för Vanns var.
	Cleop.	0 Charmiana!
Hvar är han, tror du? Står han eller sitter?
Månntro han går? Är han till häst kanhända?
Ack, sålla häst, som får Antonius bära!
Var stolt, du häst! Ty vet du hvem du bär?
Jo, halfva verldens Atlas, mensklighetens
Beskydd och hjelm. — Nu för sig sjelf han hviskar:
“ilvar är min orm ifrån den gamla Nilen?”
Ty så han kallar mig. Nu njuter jag
Af söta, söta giftet; —- tänk på mig,
Som svartbränd är af Phoebi kärleksstygn
Och djupt af tiden fårad. Store C~sar
Med höga pannan, då du var i landet,
Då var jag värd en kung; Pompejus sjeif
Rotfästade sitt öga på min panna,
Lät blicken kasta ankar der och dog
Utaf sitt eget lifs beskådning.
7*

(ALmi kommer).
Åka Egyptens drottning, hell!
	(Jleojp.	Hvad da Er olik
Karen. Antonio. 1 Men du kommer dock
Frk honom no, och detta har dig redan,
Likt goidtinktor, föridlat.
Har mår min tappra vin Marcus Antonio.?
Åka Det sista, som han gjorde, dyra drottning —Han kysste, efter kyss pi kyss~ tillsist
Den perlan hör; hans ord bo 1 mitt hjerta.
Cleop. Mitt öra skall framrycka dem.
	Åka	lik flha,
Si sad’ han, sig si hör:
‘Den trogne Romarn ger Egyptens drottning
En mick.. ringa skatt; vid hennes fötter,
Att gåfrans virde höja, skall jag fira
Med kongariken hennes stolta thron.
Allt österlandet,” sig, ‘skall kalla henne
Sin herrskarlnna.’ — Med en nick till mig
Steg han helt trygg pi vild strids-Sie opp,
Som gniggade si högt, att hvaaje ord,
Som ville nr min mun, blef tyst som muren.
Oleojp. Nå, var han sorgsen, eller var han glad?
Åka. Lik årets brytning mellan köld och virma:
FJ sorgsen och j heller riktigt glad.
Okop. 0 vil flsrdeladt lynne! — Hör do, flicka,
Hör, det fr karl: hör, goda Oharmiana:
Ii	sorgsen, ty han skolle lya dem,
Som se blott genom honom: glad ej heller;
Liksom att visa hur hans tankar dvaldes
Med gii4jen 1 Egypten: — midtemellhn!
O	sköna blandning! Gli4je eller sorg —Se, bådaderas öfvermått dig klider,
Och ingen annan. — SIg do mina bud?
Alec. Ja, mer in tjugo, tror Jag, min flirstinna; Men hvarföre si många?
	OEec>.	Den som födes

Den dag, då ej jag sänder honom bud,
Skall dö som tigg~nc. — Mitt skrifdoii hit! —Välkommen, min Alexas! —— Chaurniana,
Säg, äb~kade jag nåw4n C~ar så? Charm. Den tappre Ca~sar!
	Cleop.	Må ett sådant utrop,
Om än en gäng du gör det, qväfva dig! Den tappre Marcus Aritonius skall du säga.
Charm. Dcii ridderliga C~csar!
Cleop. Ha, vid Isis!
Jag slår dig så att dina tänder blöda, Om du med C~ar jemför än en gång Min rnaii för alla inänner.
	Charm.	Med förlof —
Jag sjunger efter er.
	Cleop.	1 v~vens tid,
Då nätt förstånd var spädt. — Du kalla hjerta,
Sorit dömer im som då f6r tiden jag!
Gå, hemta hit mitt skrifdon: hvarje dag
Ett bud, så länge folk fns i Egypten.	<‘De gå).

ANDRA AKTEN. FÖRSTA SCENEN.
Messina. Ett rum i PoMPEJI hus.

(PoMPEJUs, MENECRATES och MENAS uppträda~.

Pomjp. Om höga gudar ha rättvisan kär, Så främja de rättvisa menskois d~d.
]Iilienecr. Vet, väidige Pompejus:
Hvad de fördr~ja, v~igra de dock ej.
Pornp. Bäst vi för deras throner ligga, multnar Det som vi bedja om.
	]Iifenecr.	Vi blinda d~iar
Be ofta om hvad skadligt är; då vägra
De visa, makter, till vårt eget bästa;
Att ej bli bönhörd ~r ju då en vinst.
Powp. Ja, jag 3kall lyckas! Folket älskar mig,

Mig tillhör hafvet, och mitt välde växer
Nymånen likt; jag ser i hoppet redan
Dess rundel fylla sig. Marcus Antonius,
Som frossar i Egypten, lär ej kriga
Mer utom hus, och 0 ~sar vinner mynt
Der hjertan han förlorar; Lepidus
Dem båda smickrar, smickrad sjelf af båda,
Men älskar ingendera; ingen heller
På honom tänker.
	]lfenos.	Lepidus och C~snr
Ha bagge framryckt med en väldig härsmakt.
Pomp. Lögn! ilvem har sagt det?
	Menos,	Det har Silvius sagt.
Pomp. Han drömmer. Begge vänta nu i Rom
På Marcus Antonius, det vet jag säkert. —Må alla kårleksretelser nu krydda,
Lystna Cleopatra, din bleka läpp!
Trolldom och fägring höja lustans yrsel;
En hår af gåstabud den frossarn fjettre
Och hålle hjernan i ett ständigt ångbad!
Epikureiska kockar hetse flitigt
Med skarpa såsers retelse hans matlust,
Att sömn och frosseri i Lethens glömska
Hans heder söfva må! — Se Varrius! Nå? (VARRHIS uppträdes).
Vars’. Evad jag att säga har, år visst och säkert:
Antonius väntas stundligen till Rom;
Han kunde hunnit resa mycket längre
På lika tid.
Pornp. Åt mycket mindre nyhet
Jag heldre örat lånt. — Jag trodde aldrig
Den kärleks-frossarn skulle pausra sig
För sådan ringa strid; hans krigar-åra
Är dubbel mot de andras; högre stige
Vår sjeliförtröstan, då vårt lilla örlig
Ur ålskarinnans sköte rycka kan
Den aldrig mättade.

	Menas.	Jag tror dock aldrig,
Att C~sar och Antonius mötas vänligt.
Hans hustru gjorde C~sar stor förtret,
Hans broder förde krig mot honom; dock
Ej retad af Antonius, det jag tror.
Posnp. Jag vet dock ej, om ej ett mindre hat
Kan gifva vika för ett större, Menas.
Om vi ej mot dem alla reste oss,
Så skulle snart de kliva sinsemellan,
Ty de ha gett hvarandra orsak nog
Att draga svärden; men om skräck för oss
Hopkittar deras tvedrägt och förbinder
Det som sig skiljt åt, veta vi ej än.
Ske våra gudars vilja! Derpå hänger
Vårt 1i1 att man med styrka glafveu svänger.
Kom, Menas.	(De gå,>.

ANDRA SCENEN.
Rom. Ett rum i LEPIDI hus.

(ENoISARBUs och Lxnsnus uppträda,>.

Lep. Hör, Enobarbus, ädelt vore det
Och värdigt er, att öfvertala fåltherrn
Till mildt och vänligt samtal.
	Enob.	Han skall tala
Sig likt och värdigt. Retar C~sar honom,
Må Antonius blicka öfver C~sars hufvud
Och tala högt som Mars. Vid Jupiter,
Om jag Antonli skägg på hakan bure,
Ej klipptes det i (lag!
	Lep.	Nu år ej tid
Till enskild tvist.
	Enob.	Ilvar tid är tjenlig nog
För det, som blifver framfödt under den. Lep. Det ringa må dock vika för ett större. Enob. Nej, icke om det ringa kommer först.

Lep. Ert språk är lidelsens; men, jag besvär er, Rör icke mer i askan. Se, här kommer
Den ädle Antonius.

(ANTONIUS och VENTiDIUs uppträda,>.
	Enob.	Och der kommer Ca~sar.

(C~EsÅR, M CENAS och AGRIPPA uppträda).
Ant. Till Partölen då, ifall vi blifva ense; Hör du, Ventidius?
	f?a3s.	Jag ej känner det;
Mrccenas, spörj Agrippa.
	Lep.	Ådle vänner,
Hvad oss förenade, var stort; må ej
En småsak skilja oss. Hvad ändras bör,
Afhöres tåligt. Om vi högljudt före
Vår ringa tvist, så blir vår läkedom
Ej bättre än ett mord. Vidrören derför —Det ber jag er allvarligt, ädle vänner —Så ömt som möjligt det som bittrast är,
Och låt ej arghet blanda sig i saken. Änt. Bra sagdt!
1 spetsen för min här, beredd till kamp, Jag gjorde så.
	Cees.	Välkommen hem.
	Änt.	Jag tackar.
cices. Sitt ned.
	Änt.	Sitt ned, min herre!
	Cees.	Nå, då blir —
Änt. Jag erfar, att ni tyder till det värsta Hvad ~j så är, och hvad, om det så vore, Ej alls er angick.
	Oces.	Löjlig vore jag,
Om af ett intet, eller af en småsak,
Jag trott mig förolämpad; och af er
1 synnerhet: — mer 1i~jlig, om jag nånsin
Föraktligt nämnt ert namn, helst när det ej
Det minsta angick mig att ens det nämna.

Änt. Mitt långa dröjsmål i Egypten, Ca~sar, Hvad angick det då er?
Cces. Ej mer än mitt qvarblifvande i Rom
Er angick i Egypten. Men om ni
Der unclergräft min lycka, kunde väl
Ert dröjunål i Egypten angå mig.
Änt. Ca~sar, övad menar ni? Jag undergräft? Cws. Var god och gissa sjelf på grund af det,
Som händt mig här. Er hustru och er bror
Anföllo mig; ni var anledningen
Till deras uppror, ni var krigets lösen. Ant. Ni misstar er; min bror har aldrig nånsin
Mig åberopat. Jag har frågat efter
Och har min kunskap utaf säker band,
Som bistod er. Har han ej snarare
Kränkt mig på summa gång han kränkte er,
Och fört sitt krig fullkomligt mot min vilja
Då jag höll med er? Alla mina bref
Bevisa detta. Om ni söker gräl,
Så saknar ni det minsta skäl dertill;
Det hår var intet.
	Cces.	Ni er smiekrar sjeif
Med detta tadel mot min skarpsynthet;
Ni söker ursäkt blott.
	Änt.	Åh n~j, åb nej!
Ni måste kunna, jag är viss derpå,
Förstå nödvändigheten af den tanken,
Att jag, deltugar~ uti den sak,
Han stred emot, ej såg med blida ögon
Ett kiig, som fördes mot mitt eget lugn.
Och hvad min hustru angår, önskar jag
Att sjeif ni hade en med hennes lynne!
Med edra tömmar veridens tredjedel
Ni tyglar lätt, men ej en sådan qvinna.
Enob. Ack, om vi alla hade sådana hustrur! Då kunde männerna gå till strids med qvinnorna.
Änt. Oböjlig, som hon var, ha hennes tvister,

Frukten utaf ett häftigt lymine blandadt
Med ilsken list, — jag tillstår det med sorg, —Visst brytt er alltför mycket: medgif dock,
Jag rådde ej derför.
	(7es.	Jag skref er till,
Då ni höll på att frossa i Egypten;
Ni lade brefvet undan, och mitt bud
Fick ohördt och bespottadt gå sin väg.
Änt. Han öfverlopp mig oanmäld, min herre,
Då nyss jag varit värd åt trenne kungar
Och icke var hvad jag på mnorgon’ var.
Dagen derpå bekände jag det sjelf,
Det var detsammna som att be om ursäkt.
Den karlen vare intet i vår tvist;
Om vi än strida, vare han nr spelet.
Cces. Ni brutit har er ed; det kan ni aldrig Mig förevita.
	Lep.	Sakta, C~sar!
	Änt.		Nej,
Låt honom tala, Lepidus!
Det löfte håller än, som nu 1jan anför, 1 tanka att det brustit. Fortfar, C~sar! “Jag brutit har min ed” —
	Gees.	Er ed att låna
Mig hjelp och armar, när jag det begärde; Det har ni vägrat.
	Änt.	Snarare försummat,
Då giftuppfyllda stunder mig försoffat
Från allt medvetande. Så vldt jag kan
Vill	inför er botfärdig man jag spela,
Men ~j skall min uppriktighet förvandla
Min värdighet till tiggare, ej heller
Min makt bli utan denmia. Fulvia har,
Så är förhållandet, här upptändt krig,
För att mig draga hem ifrån Egypten;
Och jag, dertill ovetande en orsak,
Begär förlåtelse derför, så vida

Som det i sådant fall min heder anstår Att förödmjuka sig.
	Lep.	Ett ädelt ord!
Mcec. Om er behagar, drif nu icke längre Misshällighelen; att den platt förgäta, Det är att minnas att den nöd, som hotar, Försoning bjuder.
	Lep.	Värdigt sagdt, M~cenas!
Enob. Eller om ni vill låna hvarann er vänskap för tillfället, så kan ni ta den tillbaka, när ni icke hör ett ord mer af Pompcjus. Ni får tid att träta, när ni icke har annat att göra.
Änt. Du är allenast krigsman; håll dig tyst.
Enob. Riktigt! Sanningen bör tiga, det hade jag så när glömt.
Änt. Du förolämpar; håll dig derför tyst.
Enob. Gå på; jag är er uppmärksamma sten.
Cces. Jag klandrar ej så mycket innehållet
Som sättet i hans tal. Det är ej möjligt,
Att vi på längd bli vänner, vi, så skilda
1 ord och verk. Men visste jag ett jeruband,
Som sammanhölle oss, jag sökte det
Från verldens ena ända till den andra. Agr. Tillåt mig, C~sar, —
	fices.	Tala, min Agrippa.
Agr. Du har en syster å din moders sida, Den herrllga Octavia, och Antonius
Är enkling nu.
Gces.	Säg icke det, Agrippa;
Cleopatra, om nu hon hörde dig,
Med rätta förebrådde dig din brådska.
Änt. Jag har ej gift mig, Cmesar: låt mig höra Agrippa tala vidare.
Agr. Att hålla er i en beständig vänskap,
Att broderligt förena edra hjertan
Med oupplösligt band, Antonius tage
Octavia till gemål, hvars skönhet kräfver

Till make ingen sämre än den bästa,
Och kvars behag och dygder öfrergå
Allt hvad som sägas kan. Med er förmälning
Skall allt det lilla split, som nu tycks stort,
Och all den stora fruktan, som oss hotar,
Tillintetgöras; sanning bli som sagor,
Då hälften dikt är sanning nu: och hon
Skall binda all er kärlek, allas kärlek
Tillhop med sin till er. Förlåt mitt tal:
En utstuderad, ej en Ilygtig tanke,
Af pligten öfvertänkt.
	Ant.	Vill C~sar t la?
(‘ces. Ej förr’n han erfar hur Antonius tager Hvad re’n är sagdt.
	Änt.	Hvad makt har då Agrippa
Att stå vid sina ord, ifall jag säger:
“Må gjordt, Agrippa!”
	Cces.	Cmesars makt och hans
Makt öfver Octavia.
	Änt.	Måtte aldrig jag,
Vid detta tillbud med så vackert anlet,
Om hinder drömma! --- Gif mig då din hand;
Befrämja detta freds-värf. Hädanefter
Ett brodershjerta styre vårt förbund
Och våra stora anslag!
	Oces.	Der är handen.
Jag skänker dig en syster, den jag älskat
Som ingen broder förr. Nu hennes lif
Förene våra land och hjertan; aldrig
Vår vänskap flykte mer!
	Lep.	Nå, lycka till!
Änt. Jag tänkte ej att strida mot Pompejus,
Ty mycken artighet han slöst på mig
Helt nyligen: jag tackar honom först,
Att ej mitt minne må för mycket klandras;
Se’n manar jag till strid.
	Lep.	Oss kallar tiden;

Pompejus måste vi då söka upp, Han söker annars oss.
	Ämmt.	Hvar ligger han?
Cces. Utmed Messenska udden.
	Äimt.	Och hans styrka
Till lands?
(½s. Ar stor och växer än; till sjös
Ar han allena mästarn.
	Änt.	Så är ryktet.
Ack, om jag talt med honom! Skyndom nu; Men förr’n vi ta till vapen, blifve vem kstäldt ilvad nu vi aftalt här.
	(iccs.	Med största nöje;
Jag bjuder es att se min syster; straxt
För jag er dit.
Ant.	Låt oss ej, Lepidus,
Ert sällskap sakna.
	Lp.	Värdaste Antonius,
Ej sjukdom ens mig mäktade förhindra.
(Tsuampetskoll. C~sAR, ANTOKIUS och LEPIDUS gå).
Mcec. Välkommen från Egypten, herre!
Enoå. Hälft af C~sars hjerta, värdige Mmecenas! —Min hedervärde vän Agrippa!
Ägr. Min goda Enobarbus!
]1Icec. Vi hafva orsak att vara glada att sakerna äro så vida i ordning ställda. Ni mådde emellertid väl i Egypten?
Enob. Ja, herre; vi sofvo så att dagen blef fiat, och vi gjorde natten till dager genom ruckel.
]Jfcec. Atta stycken hela vildsvin stekta till en frukost, och icke mer än toif personer om dem, är det sant?
Enob. Det var bara som en fluga emot en öm; vi linde vida ofantligare anrättningar, som det var värdt att se på.
Mcec. Hon lär vara ett alldeles oemotståndligt fruntimmer, om hon motsvarar sitt rykte.
Enob. Första gången hon råkade Marcus Antonius, inkasserade hon hans hjerta. Det var på floden Cydnus.
109

Ägr. Ja, just der var det som hon visade sig, så framt icke min sagesman har skarfeat för hennes skull.
Enob. Jag skall berätta det:
Den slup, hon satt i, lik en gyldne thron
På vattnet brann: af drifvet guld dess bakstam,
Af pnrpur seglen, doftande så ljuft,
Att kärleksyrsel vindarna betog;
Af silfver årorna, som höllo takt
Med flejters toner och förledde böljan
Att rinna efter fort, liksom förtrollad
Af deras slag. Hon sjeif — en tiggare
Blir all beskrifuing der vid lag — hon låg
Uti sitt prakttält, spändt af guldbrokad,
Fördunklande den Venus, hvarest konsten
Arbetar om natur’n; på båda sidor
Små nätta gossar, skälmska Cupidoner
Med grop i kind; och deras flägtningar
Med brokiga solfjädrar tycktes glödga
De fina kinder, som de svalkade —Gjordt ogjordt blef.
	Ägr.	Hvad syn för vår Antonius!
Enob. Likt Nereider hennes tärnors flock,
En flock af hafsfrur, såg på hennes ögon
Och böjde sig tillbedjande; vid rodret
Hafsjnngfrun satt, och silkestågen svällde
Vid tryckningen af blomsterveka händer,
Som gjorde flinkt sin tjenst. Från hennes slup
Spred sig en vällukt, osedd, underbar
Kring begge stränder. Staden tömmer ut
Sitt folk kring henne, och Antonius thronar
På torget ensam, hvisslande åt luften,
Som sjelf, om ej dess hat för tomrum hindrat,
Flytt bort att se Cleopatra och lemnat
Ett svaig uti naturen.
	Agr.	Tjuserska!
Enob. Då hon landstigit bjöd Antonius henne Till sig på qvällsvard, men hon svarade

Att bättre vore han blef hennes gäst;
Det bad hon om. Vår artige Antonius,
Af hvilken ingen qvinna hört ett nej,
Kom dit, med skägget tio gånger putsadt,
Och fick betala laget med sitt hjerta,
Fast blott hans öga njöt.
	Agr.	Förtrollerska!
Hon tvang ju sjelfva C~sars svärd till hvila; Han plöjde, och hon skördade.
	Enob.	En gång
Såg jag på allmän gata henne hoppa
Ett par tjog steg; när hon andtrnten blifvit,
Så talte hon och flämtade så ljuft,
Att obehagligt blef behagligt genast
Och kraft framandades ur andlösheten.
Mec. Antonius får nödvändigt lemni~ henne!
Enob. Aldrig! Det gör han ej! Ej åldern mäktar
Förvandla henne eller vanan minska
De tusen nya retelsers behag;
Ty andra qvinnor mätta de begär,
Som de ha väckt, men hon uppväcker hunger
Ju mer Ison mättar. Intet är så lågt
Som hon ej adlar, och de helga prester
Välsigna henne då hon ujuter vildt.

Mec. Om oskuld, vett och skönhet kunna fängsla Antonli hjerta, är Octavia visst
En salig lott åt honom.
	Agr.	Låt oss gå. —
Ni, bästa Enobarbus, blif min gäst
Så länge ni är här.
	Enob.	Jag tackar ödmjukt.

(De gå).

30
ANTONlUS OCH CLEOPATRA. II, 3.
TREDJE SCENEN.
Sammastädes. Ett rum i C SARS hus.

(OCTAYIA emellan C~sAu och ANToNIUs; spörnannen och
svit upptrada,l.

Ant. Min pligt och verlden sliter mig väl stundom Ifrån ditt bröst.
	Gvt.	Då skall emellertid
Mitt knä sig böja fromt i bön för dig
Till alla gudar.
	Aat.	Nu farväl, Octavius! —
Octavia, läs ~j uti veridens rykten
Min vrånga dom; jag har på villspår gått,
Men hädanefter — allting efter regel!
God natt, min älskade!
	Oct.	God natt!
	(Yves.		God natt!

(C~SAu och OCTAvIA gä).
Ant. Nå, kära vän, ni längtar till Egypten? Sipåsn. 0, att ni ej rest dit, och jag ej dän! Ant. Och skälet, om ni täcks?
  iSpåm.	 1 mina syner,
Ej på snin tunga, har jag det.	Likväl,
Vänd åter till Egypten.
	Ant.	Säg mig blott,
Skall Cresars lycka eller mm bli störst? Spåin. C~esars.
Derför, Antonius, dröj ~j vid hans sida:
Din demon, anden, som dig skyddar, är
Hög, ädel, dristig, oförliknelig,
Der C~sars icke år; men nära honom
Förskräms din engel, så att han blir fruktan. —Gör rum nog mellan er.
	Ant.	Säg det ~j mer.
Spåsn. Till ingen utom dig; till (hg ~j mer. Hvad spel som helst dn må med honom spela,

Du blir den tappande. Hans ärfda lycka
Slår dig, hur spelet står; din klarhet mulnar
Uti hans strålar; än en gång: din ande
Räds styra dig i närheten af honom;
Då han är borta, går det bra.
	Ant.	Gå bort!
Säg till Ventidlus, att han kommer hit; —(~påmannen gå~).

Han skall till Parthien. — Slughet eller slump —Men sant var talet; sjelfva tärningen
Ar C~sar lydig; då vi spela, strandar
Min större skicklighet emot hans lycka,
Och dra vi lott, så är det han som vinner;
ilans tupp besegrar min, om ock det gäller
Allt emot intet, och hans vaktel slår
Min större vaktel ständigt. Till Egypten!
Och fast jag äktat denna för min frid,
Bor dock min fröjd i östern. — Kom, Ventidius, (VENTIDWS kommer).
Da skall till Parthien; färdig är din fullmakt,
Följ mig och mottag den.	(De gå,).

FJERDE SCENEN.
Sammastädes. En gata.

(LEPIrnJs, M~CENAs och AGRIPPA uppträda,~. Lep. Besvära er ej längre, skynda nu
Uti er höfdings spår.
	Agr.	Antonius skall
Först kyssa sin Octavia; sedan gå vi.
Lep. Till dess jag ser er i er krigardrägt, Som bra er båda klär, farväl!
	Meec.	Vi äro,
Om rätt jag känner nejden, före er
Vid udden, Lepidus.

XII.	8

	Lep.	Vår väg är längre,
Jag måste göra en betydlig omväg;
Två dar ni vinner på mig.
Mvec. och Agr.	Lycka till!
	Lep. Farväl!	(De gå~>.

FEMTE SCENEN.

Alexandria. Ett rum i palatset.

(CLEOPATRA, CuARMIANA, IRAS och ALEXAs uppträda,).

Cleop. Musik! Gör nu musik! Svårmodig föda För oss som älska!
	Alla.	Gör musik! Musik!
	(MARDIANUS kommer,).

Cleop. Nej, nej, låt bli Nu gå vi till biljarden. Kom, Charmiana.
harm.	Jag har ondt i armen;
Bäst blir det att med Mardianus spela.
Cleop. En qvinna likså väl med en eunuck, Som med en qvinna, spelar. — Vill da spela?
Mard. Så godt jag kan, min nådigaste drottning. Cleop. God vilja, o den ock till korta kommer,
Utverkar spelarn tillgift. — Något annat! —Gif mig mitt metspö, kom till floden; der
Vill, med musik ur fjerran, jag bedraga
De blanka fiskar med de bruna fenor;
1 deras slembetäckta gap min krok
Skall bita in; jag drar dem upp och kallar
Enhvar af dem Antonius, sägande:
“Aba, nu är du fångad!”
Charm.	Det var lustigt,
Då ni slog vad om metningen, och dykarn
Uppå hans krok en salt-fisk satt, den han
Drog upp så häftigt.
	Cleop.	Hvilken tid! 0 tider!

Jag honomri log smr fattning; samma qväll
Jag honom log i fattning; nästa morgon,
Helt tidigt, drack jag honom re’n till sängs,
Gaf honom kjol och hufva och tog sjeif
Hans Philippinska svärd. —(En Budbärore kommer,).
	0, flån Italien!
En fruktbar tidnhmg, sommnarregim för örat, Som smäktat re’n så länge.
	Budb.	Drottning, drottning, —
Cleop. Antonius död?
Säg det, du hof, så mördar du din drottning:
Men är han frisk och fri,
Säg ut, — se, der är guld, och här att kyssa
De blåa ådror, denna hand, som kungar
Ha kysst och darrat.
	Budb.	Han mår väl, ruin fru.
Cleop.	Mer guld; se der! — Men märk, min vän, man säger
Ju äfven om de döda: “de må väl;”
Ar det din mening, sumälter jag mitt guld
Och häller det i din gelnena strupe. Budb. Furstinna, hör mig!
	Cleop.	Fortfar, jag dig hör.
Din blick ej godt mig bådar. Om Antonius
Ar fri och frisk, hvarför så trumpen uppsyn
Vid sådant glädjebud? Ar han det icke,
Träd som en ftmiie fram, med ormar krönt,
Men ej som vanlig menska.
	Budb.	Täcks ni höra?
Cleop. Jag frestas dräpa dig, förrän du talat;
Men om du säger att Antonius lefver,
Mår väl, är Cresars vän och ej hans fånge, —Ett regn af guld, ett hagel utaf perlor
Skall dig betäcka.
	Budb.	Drottning, Iman mår väl.
Cleojp. Godt!

Budb.
Cleop.
Bssdb.
Cleop.
	Budb.	Meim, furstinnn, —
Cleop. Jag tål ~j detta men, det skäsniner bort
Din vackra böijan; bort med detta men!
Men är en bödelskaekt, soni släpar fram
Missdådaren. Jag ber: töm hela packan
Af tidningsgodset in uti mitt ö’a,
Båd’ ondt och godt med ens! — Ar vämm med Ca~sar,
Ar frisk, det säger du, och fri derjemte?
Budb. Fri? N~j, min fin, det 1maj’ jag icke sagt, Ty han är bunden af Octavias band.
Cleop. Och hvartill det?
Budb.
Cleop.
Budb.
Cleop.
Budb.
Cleop.
Jag dignar.
Min drottning, han har gift sig med Octavia.
Den giftigaste pest utöfver dig! (Slår honom,).
Haf tålanmod, o drottning!
Hvad säger du? Bort, döm fördömda niding! (Slår honom igen).
Ty annars skall jag spnm’ka dina ögon
Som bollar för min fot; jag skall dig lugga; —(Dror honom i håret).
Med ståltråd skall du piskad bli och kokt Vid långsam eld i salt och vatten!
	Budb.	Drottning,
Jag, som bär budet, Imar ej uppgjort saken. Cleop. Säg, det är falskt; jag ger dig en provins
0dm gör din lycka stolt: det slag, du fått,
Försone det att du mig gjort förtviflad;
Dessutonm lofvar jag dig allt hvad du
Med billighet kan fordra.
	Budb.	Han är gift.
Cleop. Du har för länge lefvat, skurk!
Och är C~sars vän.
Du goda menska!
Han är med C~sar bättre vän an nansmu. Begär af mig din lycka!
Till äktenskap.

	Budb.	Jag springer —
Hvad vill ni, nådig’ fru? Ej ondt jag gjort.	(Går,). Chorm. Min nådiga furstinna, sansa er!
O~kyldig maurmen är.
Cleop. Från åskans vigg befriar ingen oskuld. —Egypten, ~junk i Niln! Hvart menlöst kräk
Förvandle sig till orm! — För slaf~’en åter;
Jag biter Imonom ej, fast jag är galen. Chorm. Han törs ej koumma.
	Cleop.	Jag skall icke röra’n.
Min hand förnedrad blef, i det den slog
En ringare än jag, då sjelf jag gifvit
Anledningen dertill. — Kom hit, min vän!
(Budbäraren kommer tillbaka).
Väl är det lofligt, men dock aldrig godt
Att ondt förkunna. Må ett ljufligt budskap
Af tusen munnar föras fram; ett elakt
Sig sjeif förkunne, när dess smärta käns.
Budb. Jag gjort min pligt, furstinna.
	Cleop.	Ax han gift?
Jag kan dig mer ej hata, än jag gör,
För än ett ja.
Budb. Ftmrstinna, han är gift.
Cleop. Dig straffe gudarna! Du blir dervid?
Budb. Skall jag då ljuga?
Cleop. Ack, att du gjorde det, om också hälften
Af mitt Egypten blefve dränkt och gjordt
Till pöl åt fjällbetäckta drakar! Gå!
Om ock du vore skön som en Narcissus,
För mig är du dock vidrig. Han år gift?
Budb. Förlåt mig, höga drottning, —
	Cleop.	Han är gift?
Budb. Förtörnas ej; sjelf vill jag ej förtörna. Att straffa mig för hvad ni sjeif befaller,
Ar orättvist. Han är Octavias make.
Cleop. 0 att hans fel skall göra dig till bof, Som icke är det! — Vet du säkert? — Gå!

De varor, som da medfört ifrån Rom, A’ mig för dyra; lägg deum bland ditt kram
Och blif förstörd af dem!	(Budbäraren går).
	6~harm.	Var lugn, ers höghet.
Cleop. Antonius jag berömt och nedsatt Cmsar —Charm. Rätt ofta, drottnirmg.
	Cleop.	Jag har fått min lön. —
För bort mig härifrån Jag tror jag svimmar —Cimarumiana! Iras! — Alm nej, det går öfver.
Alexas,
Fort efter honom Fråga Imonom om
Octavias nnsigtsbildning, hennes ålder
Och hennes lynne. Glöm för all del ej
Hvad färg hon har på håret. — Svar i blinken! —(ALEXAS går).
Nå, må han då för evigt gå förlorad! —
0
nej, det må han ej! — 0 Charmiana,
Ar han en Gorgo lik från ena sidan,
Så liknar Iman dock Mars ifrån den andra!
(Till MARDiANuS).
Säg till Alexas, att han frågar efter Hur Ifing hon är. Min bästa Charmiana, Beklaga mig; men ej ett ord! — Led in mig. (De gå,>.

SJETTE SCENEN.
Nära Misenum.

(Från ena sidan uppträda PomIPEmus och MENAS med trum— nmor och trumpeter; från den andra C~sAR, LEPIDUS, ANTONIUs, ENonAunus och M~CnNAs med soldater).

Pomp. Er gisslan har jag, liksom ni har min; Låt oss nu tala förr’n vi slåss.
	Cées.	Rätt skickligt
Att först vi talas vid, och derför Ima vi
Vårt skriftliga förslag framför oss sändt;
Har du begrurmdat det, så låt oss veta

Om det förmår dig sticka in ditt svärd 0dm dra tillbaks Siciliens raska imogdom, Som annars har skall dö.
Pomp.	Hör mig, ni tre
Sjelfherrskare i denna stora vem-id,
Och gudarnas ståthållare, — jag vet ej
Hvarför min far, som äger son och vänner,
Olmämuad skimile bli, då Jullims Ca3sar,
ilvars vålnad vid Plmilippi skrämde Brutus,
Såg er der strida för sig. Säg, hvad var det
Som dref den bleka Cassins till ett uppror?
Och lmvarför dränkte väl den stora Romarn —En allmänt aktad Brutus — och de andra
Den sköna frihetens tillbedjare
Vårt Capitolium i blod, om ej
De ville att en man ej skulle vara
Mer än en man? Just derför har jag ock
Utrustat denna flotta, vid Imvars börda
Hafvet af vrede skummar, och med den
Har jag nu ämnat all den otack gissla,
Som Rom med hån bevist min ädla far. Cns. Gå på med det.
Ant.	Du mäktar ej, Pompejus, Med dina segel skrämma oss. Till sjös
Få vi väl talas vid. Till lands, det vet du, Ar öfvertaget vårt.
	Pomp.	Åh ja, till lands
Har du min faders nrf-lmem öfvertngit;
Men göken bygger icke åt sig sjeif, —Blif qvar der, om du kan.

Lep.	Var god och säg oss —Det här hör ej till saken — hur ni upptar Det anbud, vi er sändt.
	ti½s.	Ja, det är knuten.

Ant. Låt icke nödga er, men öfverväg
Hvad ni det finner värdt.

	Ces.	Och hvad som följer,
Om lyckan längre frestas.
Pomp.	Ni mig bjuder
Sicilien och Sardinien, och jag skall
Befria sjön från röfvare och sända
Spannmål till Rom. Om jag går in på det,
Så skiljas vi med hakfritt svärd och bära
Vår sköld oskadad hem.
Ca3s., Änt. och Lep. Det är vårt anbud.
Pomp. Vet då,
Att jag kom hit, beredd att taga an
Ert tillbud; men Antonius mig förledde
Till någon häftighet. — Fastän jag mister
Mitt loford, då jag sjeif det ger, så vet,
Att, när er bror och Cresar förde krig,
Er moder till Sicilien kom och fann
Der gästfrihet.
Änt,	Det har jag hört, Pompejus, Och är betänkt på ärlig tack och heder, Som jag er skyldig blifvit.
	Pomp.	Gif mig handen;
Jag trodde ej, att här vi skulle råkas.
Änt. En bädd är mjuk i östern; jag er tackar, Som kallat mig tillbaka förr’n jag ämnat; Jag vann derpå.
	Ces.	Ni har förändrat er,
Se’n sist jag såg er.
	Pomp.	Ej jag vet så noga
Hvad siffror ödet ristat på min panna; Men i mitt bröst skall det ej tränga in, Mitt hjerta till att kufva.
Lep.	Var välkommen! Pomp. Jag tror er, Lepidus. — Det är då afgjordt!
Nu borde vår förlikning sättas upp
Och underskrifvas.
Cces.
Det skall genast ske.

Pomp. Nu gästa vi tillsammans och dm-a lott Om hvem skall bötja.
	Ant.	Det vill j a g, Pompejus.
Pomp. Nej, nej, vi draga lott; fömst eller sist
Skall dock Egyptens kokkonst vinna priset.
Jag hört, att Julius Cresar der blef fet
Utaf kalaser.
Äm~t.  Ni har mycket hört.
Pomp/ Jag menar väl.
	Am~t.	Och talar väl tillika.
Pomp. Nå, det har jag nu hört; Och äfven att Apollodorus bar —Enob. Ej mer derom: — det gjorde han.
Pomp.	Nå hvad?
Enob. En drottning hem till Cresar i ett täcke.
Pomp. Jag känner dig; hur mår du, krigsman?
	Euob.	Bra
Båd’ nu och framgent; fyra gästabud
Jag ser till mötes.
Pomp.	Låt din hand mnig skaka; Jag aldrig hatat dig; jag sett dig slåss
Och har afundats dig din tapperhet.
Enob. Stort har jag jmmst ej älskat er, min herre, Men har berömt er då, när ni förtjent
Väl tio gånger det.
	Pomp.	Behåll det dem
Rättframma sättet, ej det klär dig illa. —Nu bjuder jag er ned på umin galer;
Gå på, god’ herrar!
Cws., Änt. och Lep. Visa vägen.
	Pomp.		Kom!
(POMPEJUS, C~xsAR, ANToNIUs, LEPIDUS, soldater och svit gå).

Menas. (Äfsidesjk Din far, Pompejus, skulle aldrig ha gått in på ett sådant fördrag. — (Högt,i. Vi ha sett hvarandra förr, mimin herre.
..Enob. På sjön, tror jag.

Menas. Alldeles, herre.
Enob. Ni har hållit er tappert på vattnet.
Menas. Och ni på land.
Enob. Jag rosar byar och en, som rosar mig; ehuru— väl det icke kan förnekas, lmvad jag har gjort till lands.
Menas. Ej heller hvad jag ham- gjort till sjös. Enob. Jo, något kan ni väl neka till, för er egen säkerhets skull; ni har varit en stor röfvare till sjös.
Menas. Och ni till lands.
Enob. Ser ni, deri förnekar jag min landt-tjenst. Men gif mig er hand, Menas. Om våra ögon vore poliskam-lar, här kunde de ertappa två röfvare, som kyssa hvarandra.
Menas. Alla meimniskors ansigten äro ärliga, huru det nu kan vara med deras händer.
Enob. Men det fns aldrig en vacker flicka, som har ett ärligt ansigte.
Menas. Intet förtul; de stjäla hjem-tan.
Jiinob. Vi kommo hit för att slåss med er.
Menas. För min del gör det mig ondt, att det har blifvit för att dricka mned er i stället. 1 dag skrattar Pompejus bort sin lycka.
Enob. Ja, gör Iman det, så kan han sannerligen icke gråta den tillbaka igen.
Menas. Det har ni rätt i, min herre. Vi väntade oss iche Marcus Antonius här. Hör på, är Iman gift med Cleopatra?
Enob. Cmsars syster betet- Octavia.
Menas Riktigt, Imerre; hon var hustru åt Cajus Marcellus.
jEnob. Men nu är Imon hustrim åt Marcus Antomiius.
Menas. Uvad säger ni, herre?
Enob. Det är rena sanningen.
Menas. Då äro Cn~sar och han för evigt förenade.
Enob. Om det ålåge mig att spå om denna förening, sa profeterade jag icke så.
Menas. Jag tror, att politiken hade större andel i det brölloppet, än båda parternas kärlek till hvnrandra.
122

ANTONIUS OCH CLEOPATRA. II, 7.
41
Enob. Detsamuma tror j n g. Men ni skall få se, att det band, som tyckes sammauknyta deras vänskap, skall bli just det, som kommem- att sti ypa deras enighet. Octavia är af ett fromt, kallt och stilla lynrme.
Menas. Evem skulle icke vilja ha sin hsmstru sådan?
Enob. Icke den, sonm sjelf icke är sådan; och derm, som icke det är, det är Marcus Antonisis. Han vill tillbaka till sin egyptiska läckerbit; då skola Octavias suckar flägta upp elden Imos Casar, oclm, moln jag nyss sade, just det som utgör styrkan af deras vänskap, skall bli omnedelbara upphofvet till deras oenighet. Antonius skall söka upp sin passion, der den fns; Imär gifte harm sig blott med sin fördel.
Menas. Så lär det nog gå. — Följ mig ombord, min herre; jag utbeder mig att få dricka er skål.
JZnob. Topp, Imerre! Vi ha inöfvat våra strupar i Egypten.
Menas. Kom, låt oss gå.	(De gå).

SJUNDE SCENEN.
Ombord på Po~rPFJm galer, nära Misenum.

(Musik. Några betjeuter, som bära in deserten,>.

1 Bet. De äro Imär straxt, kamrat. Några af dem stå redan på klena fötter; den aldraminsta flägt kan blåsa ikull dem.
2 Bet. Lepidims är röd som en pion i synen.
1 Bet. Han har också fått dricka allmose-drycken.
2 Bet. Så snart den ena rör vid den andras svaga sidor, ropar Lepidus: “håll nu!” försonar dem med hvarandra och sig med vinet.
1 Bet. Men det åstadkommer så mycket större gräl emellan honom och hans försmuft.
2 Bet. Så går det när man vill vara i stora herrars sällskap. Jag vill lika gerna bära ett säfstrå, som icke gör mig det mingaste gagn, som en hillebard, som jag icke kan lyfta.
1 Bet. Att vara kallad till en högre sfer och icke
123

kunna röra sig i demmsamnma, det ä.r liksom ögongropar, deri ögon skulle vara; det vaimställer ansigtet på ett ömkligt vis.

(Trumpetskall. C~sAa, ANToNmus, PoMPEJus, LEPmDUs,
AuRIPPA, Mi~CENAS, EuonAunus, MENAS och andra höfdingar uppträda).

Ant. (Till C~EsAu). Man gör så här: man mäter Nilerts flöde
På vissa skalor mi pyramiden;
Då syns af vattnets mmmer och mindre lmöjd,
Omn missväxt eller ymnighet skall följa.
Ju högre Nilen sväller, destonmer
Utlofvar han; när han har fallit, strör
Sädsmannen sina korn i dy och gyttja
Och kommmmer snart igen till skörd.
Lep. Ni han underliga ormar dem’ i landet.
Änt. Ja, Lepidus.
Lep. Den der egyptiska orumen fi’amkläcks då utur den der dyn, genom den der solens inverkan: likaledes den der krokodilen.
Änt. Alldeles.
Pomp. Sitt ned! — Vin hit! En skål för Lepidus.
Lep. Jag mår icke så väl som jag borde; men jag skall aldrig vara den, som drar mig undan.
Enob. Icke förr’n ni sofvit; jag fruktam-, ni drar väl in så länge.
Lep. Ja, det är sant, jag har hört att de der Ptolom~ernas pyramidaler ska’ vara ena hyggliga inrättningar; utan svek har jag hört det.
Menas. (‘ifsides). Ett ord, Pompejus.
	Pomp.	Säg det i mitt öra.
Menas. Stig upp, jag ber dig, höfding; blott ett ord.
Pomp. På stund! — Godt folk, emt skål för Lepidus!
Lep. ilvad är det för en inrättning, den der krokodilen?
Änt. Den är till fornmen lik sig sjeif; är så bred som den har bredd; jerut så hög som den är, och rör sig med
124

sina egna organer; den lefvem- utaf det, som föder den, och när dess lifsandar begifva sig imtaf, så vandm-a de imi i något annat djur.
Lep. Hvad färg ham han?
Änt. Sin egen färg.
Lep. Det är en besynnemlig om-in.
Änt. Ja visst. Och hans tåm-ar äro våta.
tiies. Kan han vara belåten med den beskm-ifningen?
Ant. Ja, efter alla de skålar, soum Pomnpejus druckit umed Imonom; annams är han en fullkoumlig Epikurus.
Powp. (Afsides till MENAS). At skogen mned dig! Säga slikt åt mig?
Gör soum jng sagt! — Nå, byar äm bägarn nu?
Menas. (Äfsides). Om far mnin trohets skull du vill mig höra,
Stig upp, kom moed.
Pomnp.	Du är ej klok. Evad vill du?
(Stiger upp och går afsides med MENAS). Menas. Städs tog jag snössan af mig för er lycka.
Pomp. Du ~jent mig ganska troget; men till saken: —Var mnntm-a, mina herrar!
	Änt.	Denna qvick-sand,
Håll af ifrån den, Lepidus, du sjunker.
.Menas. Vill du bli hela veridens hem-m-e?
	Pomp.	Hvad?
Menas. Vill da bli verldens herre? An en gång!
Pomp. Har skimlie det gå till?
Menas.	Följ blott mitt råd, Och fast jag tycks dig fattig, är jag (len,
Som ger dig hela vem-iden.
	Pomp.	Ar du druckemm?
Menas. Nej, berme, jag har aktat mnig för bägam-n. Du är, om dim det vågar, jordens Zeims;
Hvad lmafvet rinnem- kmimmg, hvad himlesm famunar, Ar ditt, om du vill ha det
	Pamp.	Säg mig hmmrsm.
Menas. De tm-e verldsstyckarne, snedtäflam-ne,

Har du ombord. Låt mig blott kapa tåget Och, när vi stött från land, ta dem i strupen, Och allt är ditt.
Pomp.	Ha! Detta skulle du
Ha gjort, men icke talat om i fömwäg;
Af mig det vore nedrigt, men af dig
En trogen tjenst, ty vet, att ej umin fördel
Leder min ära; äran leder den.
Nu må du ångra, att din timuga så
Förrådt din bragd. Om, mig ovetande.
Dim gjort den, hade jag det gillat sedan;
Nu	bannar jag. — Afstå dem-från och drick. Menas. (Afsides). För denna orsaks skmmll
Följer jag aldrig mner din däfna lycka. Den, som vill ha, men nekar när det bjuds, Han får bli utan.
	Pomp.	Skål för Lepidus!
Änt. 1 land mned honom! Jag på skålen svarar.
iEnob. Menas, din skål!
	Menas.	Välkommen, Enobarbus!
Pomp. Fullt upp till brädden!
	Enob.	Det är kami, som duger!
Se,	Menas! (Pekar på betjenten, som bär bort LEPIDUs). Menas. Nå, än se’n?
	Enob.	Min vän, han bär
En tredjedel af verlden. Ser dmm icke?
Menas. En tredjedel!
Om ändå h e 1 a veriden vore drucken,
Rundt om det gick!
Enob.	För bättre farts skall, drick!
Menas. Välan!
Pomp. An är det ingen Alexandrisk fest.
Änt. Jo, i det närmsta. Kungen nu tillsamman; Klang, C~sars skål!
Ces.	Jag såge helst jag sluppe. Ett fasligt bråk att tvätta hjernan ren,
När den blir smutsigare jerat och samt!

Änt. Följ med din tid.
	~es.	Nå väl, dmick sjeif i botten;
Jag sviker ej. Men heldre fastam- jag
1 fyma dar, än dricker så på en.
Eaob. Ha, tappre höfding, smpp och låt oss dansa Egyptens bacchmmnalier, till att fira
Vår dryckesfest.
Pomp.	Må ske, du raska krigsmam.
Änt. Kom, låt oss alla taga Imand i hand, Tills vinets makt insöfver våma sinnen
1 Lethes ljufva dvala.
	Enob.	Hand i hand!
Med smattrande musik våmt öra stommen!
Jag ställer upp er; gossen der skall sjunga:
Enhvar i chormms stämmer in, så gällt
Som starka lungor mäkta.

(Musik. ExonArmus ställer upp dem hand i hand).

Sång.

Vinets gud, kom till oss in,
Bacclmus, plirögd, röd och stinn!
Dränk bekymren i en tår,
Fläta drufvor i vårt hår;
~	Tm-yck, tills omkring oss vem-iden går! Tryck, tills onmkming oss veriden går!

Ces. Hvad vill ni mer? God natt, Pompejus! Broder,
Låt säga er: vårt allvarsamma vämf
Fömtörnas åt vårt skämt. — Låt oss nu skiljas!
Ni ser, vi hafva glödgat kinderna.
Den starka Enobarbus mema svag
Än vinet äm-; min egen tunga splittrar
Hvart ord itu. Utspökade vi äro
Som narrar nästan. Hvad behöfs mer vin?
God natt! — Er hand, Antonius!
	Pomp.	Jag skall me,
Att först ni kommer väl i land.

	Ämmt.	Rätt bra!
Gif oss er hand, min herre.
	Pomp.	0 Antonius,
Ni har min faders has! Men — vi å’ vänner.
Koum ned i båten.
	Enob.	Akta er, ni faller.
(PoMPmLTus, C~xsAR, AxToNmus och sviten gå). Men jag blir här.
Menas. Kom ned i min kabyssa. —Hej, trummor och trumpeter! Flöjter, hej!
Néptun skall höra Imum muan tar farväl
Af stora umän. — Blås, edra knäfiam, blås!

Enob. Hej, mössan i lmmftemi Menas.
Kom.
(Trummor och trumpeter).

Hej, du ädle höfding! (De gå).

TREDJE AKTEN. FORSTA SCENEN.
En slätt i Synen.

(VENTIDIUs uppträder i segerståt med Smnus och andra romerska höfdingar och soldater. PACORI lik bäres framför dens).

Vent. Nu, Parthiens bågskytt, är du fälld, och nu
Gör lyckans ynnest mig till hämnare
Af Marci Crassi dod. — Bär kungasonen
Framför vår Isär. — Din Pacorus, Orodes,
Betalar nu för Crassus.
	Sil.	Adle höfding,
Då än af Pamthiskt blod ditt sväm-d är varmt,
Förfölj de flyktande igenom Medien,
Mesopotamien, och da tillhåll, dit
De kastat sig. Då skall din stora höfding,
Antosmimms, lyfta dig på segervagnen
Och km-ansa dig umed lager.

	Vent.	Silius, Silius,
Jag har gjort nog. En underordnad man
Kan allt för mycket göma. Mins det, Silius,
Det bättme är att göra ingenting,
Än att igenom bragder sig förvärfva
För mycken ära, när den man vi tjena
Ar låsmgt ifrån oss. Crcsar och Antonio~
Ha städse vunnit mer igenormm andin,
Än genom sig. Min företrädare
1 Synen, Sossius, mistade hans ynnest,
För det hans ära, vmmnnen i en blink,
För hastigt steg. Den soam i krigstjenst gör
Mem- än hans höfding är i stånd att göra,
Sin lmöfdings höfding blir, och ärelystna’n,
Soldatens dygd, tar Imeldre mot förlust,
Än sådan vinst, som skymmer honom sjeif.
Jag kunde göra mera för Antonius,
Men det förtörnar honom, och hans vm-ede
Förintar min förtjenst.
	Sil.	Du har, Ventidius,
Det, hvarförutan krigarn och hans svärd Knappt kännas åtskils. Skrifver du till honom?
Vent. Jag säger ödmjukt hvad uti hans namn —Vart undembara fältskmi — vi förmått;
Och hur nied hans banér, Imans täta leder,
Det aldmig slagna Parthem-ryttemiet
Från fältet jagadt är.
	Sil.	ilvar är han nu?
Vent. Han tågar till Atlmen; ocis med den hast, Vår tmmnga tross kan medge, skola vi
Der vara före honom. — Framåt, krigsmän!	(De gå).

ANDRA SCENEN.
Rom. Ett förmak i C~sars hus.
(AGRWPA och ENoBÅRBUs nmotas).

Ägr. Hvad? Hafva bröderna nu skiljts åt?

Enob. Pompeji sak är uppgjord. Han har rest,
De andma skrifva än. Octavia gm åter
För det att han skall resa bort från Rom;
C~sam- bedröfvad är, och Lepidus,
Så säger Menas, lidem utaf bleksot,
Allt sedan han kalasade onmbomd.
Ägr. En ädel man, den Lepidmms!
Enob. En utsökt herme! Så han älskar Gresar!
Ägr. Ja, och hur ömt Iman tillber sin Antonius!
Enob. Gresar? — Den mensklighetens Jupiter!
Ägr. Antonius se’mm? — Gud öfver Jupiter!
Enob. Hmmr? Cresar? Ack, den oförliknelige!
Ägr. Antonius! Ack, du Phoenix från Arabien!
Enob. Om ni vill pmisa Cmiesar, så säg Cresar; Ej mer!
Ägr. Ja, begge hö~jde han med ymnigt lof. Enob. Han älskar Cresar umest; men ock Antonius.
Ha! hjerta, tunga, pensel, skrift och dikt
Ej tänka, tala, teckna, sjunga kan
Hans kärlek till Antonius. Men till Cmsar?
Fall ned, fall ned, var stum!
	Ägr.	Han älskar båda.
Enob. Hans vingar äro de, tomdyfveln han. —(Trunmpetskall Itöres).

Så,
Det är till häst! — Farväl, min vän Agrippa! Ägr. God lycka, ädle krigsman, och farväl!

(CESAR, ANTONIUS, LEPIDUS och OCTÅvIÅ uppträda).

Ant. Ej mera, herre!
Ca?s. En stor del af mig sjeif ni tar ifrån mig,
Se mig i henne. — Syster, blif en maka
Så som mitt hjerta tänker dig, och så
Somn jag kan våga gå i helig böigen
Att da skall bli Och, ädlaste Antonius,
Låt icke denna oskuld, som är satt
Emellan oss som murbruk åt vår kärlek,

Murbräckan bli, som störtar ned dess vallar,
1 stället att dem binda. Bättre då
Att ut an detta band vi vore vänner,
An att vi ej det skulle akta båda.
Änt. Låt bli att kränka mig med edra tvifvel. Oces. Nu har jag talat ut.
	Änt.	Ni skall ej finna,
Fastän ni tviflar, minsta spår af det,
Som ni tycks frukta för. Nu alla gudar
Bevare er och göre Romarns hjerta
Er undergifvet! Här vi skiljas åt. Cees. Farväl, min goda syster! 0, farväl!
Dig vare elementerna bevågna
Och fylle upp din själ med fröjd; farväl! Get. Min ädla bror, —
	Änt.	Det glänser en April
1 hennes ögon; det är kärleks vår,
0dm detta regn bebådar den. -— Var glad. Get. (Till C~sÅR).
Sörj, broder, för min umakes hus. och —Cees. Hvad,
Octavia?
Get. Jag skall hviska i ditt öra.
Änt. Ej hennes tunga hjertat lyda vill,
Ej heller hjertat tungan mästra kan.
Så svanens dan på svällda floden simmar
Och sjunker ej åt någondera sidan. Enob. (Äfsides till AGRIPPA).
Hvad? Cmsar gråta?
	Agr.	Moln är på hans panna.
Enob. Det vore illa det, om häst han vore, Nu är han dock en karl.
	Ägr.	Hvad, Enobarbus?
Marcus Antonius nästan tjöt, då han Fann Julius C~sar mördad; och han gret, När vid Philippi Bruti lik han såg.
Enob. Han plågades af ögonfluss det året;

Hvad gerna han förstömde, det begret han; Tro maig, tills sjeif jag gråter.
	Gees.	Nej, Octavia!
Jemt skall dim höra af mig; tiden ej
Din bild utplåna kan.
	Änt.	Kom, kom, min herme,
1 vänskapsstyrka vill med er jag kämpa.
Se här: jag Imar er! — Så: — jag släpper er
Och skänkem- er åt gudarna!
	Cees.	Farväl!
Lep. Må alla stjernor med sitt sken belysa Din sköna bana!
Cees. (‘Kysser OorÅvmÅ).
0 farväl!
Änt.
Farväl! (Trumpetskall. De gå).
TREDJE SCENEN.
Alexandria. Ett rum i palatset.

(CLEOPATRA, CmsARl~rmÅxA, IRAS och ALEXÅS upptréida).

Cleop. Hvar är då karl’n?
	Älex.	Han törs knappt komma in.
Cleop. Hör	hit! Kom fram, min vän!
	<En budbärare komnmer).
Älex.
Herodes sjeif ej djerfdes se på em-,
Då ni är vred.
Cleop. Det der Herodes-hufvu’t,
Det vill jag ha. Men huru, då Antonius, Som skulle skaffa det, ej fns? — Kom närmm-e!
Budb. Ers majestät, —Cleop.
Budb. Ja, höga drottning.
	Cleop.	Hvar?
Budb.
Ers muajestät,
Säg, har du sett Octavia?

Jag hennes anlet såg; såg Imenne förd lJtaf sin bmoder ocim Antonius.
Cleop. Am hon så lårmg som jag?
	Budb.	Nej, ädla fru.
Cleop. Nå rösten, hur är den? Svag eller klaugfull?
Budb. Jag imörde henne tala; den är svag.
Cleop. Förbi! Han kan ej älska henne länge.
Charm. Han älska henne? Det är platt omöjligt.
Cleap. Det tror jag ock; växt som en dverg och lågmält! —Märks majestät i hennes gång? Betänk,
Omn nånsin malestät du sett?
	Budb.	Hon kryper.
Att gå och stå är nästan ett för henne; Man ser en kropp, men icke något 1ff, En bildstod, ingen menska.
	Cleop.	Är det visst?
Budb. Ja, eller är jag blind.
	Charm.	Tre i Egypten
Se ej så väl.
	Cleop.	Han har ett godt föm-stånd,
Det ser jag nog. — Hon är ej farlig alls; —Den karl’n omdömesgåfva ham-.
	Charm.	Förträfflig!
Cleop. Hur gammal kan hon vara?
	Budb.	Hon var enka,
Ers höghet.
Cleop. Enka? — Charmiana, hör du?
J3udb. Och, som jag tror, kring tretti ungefär.
Cleop. An hennes ansigtsform? Rund eller aflång?
Budb. Anda till fulhet rund.
	Cleop.	Och det plär oftast
Förråda dumhet. — Hennes Imår, Imvad färg? Budb. Brun, nådig’ fru; och hennes panna låg,
Så låg som man kan se.
	Cleop.	Se, der är guld. —
Tag icke illa upp min förra tvärhet:

Du skall få bud tillbaka; jag dig finner Rätt daglig till beskickning. Gör dig färdig,
Ty brefverm vänta dig.			(Budbäraren gåm9.
	Charm.	En hygglig karl!
Cleop. Det är han verkligen; jag ångrar mycket, Att så jag jägtat honom. — Till att döma Af allt det der, är ej det kräket farligt.
Charm. Nej, icke alls, min fru.
	Cleop.	Han har ju sett
Ett majestät och vet hur det ser ut.
Charm. Om han har sett det? Isis oss bevare! 0dm tjenat er så länge!
Cleop. Jag ville fråga honom än en sak; —Men, lika godt! För honom till mig straxt, Så skall jag skrifva. Än kan allt bli godt.
Charm. Det vill jag gå i borgen för, min fru.
(De gå).

FJERDE SCENEN.
Athen. Ett rum i Antonii hus.

(ANTONWS och OcTÅvIÅ uppträda).

Änt. Nej, nej, Octavia, ej blott det; det vore
Ursäktligt, det och tusen gånger mera
Af samma sort. Men han har mot Pompejus
På nytt fört ömlig, gjort sitt testamente
Och uppläst det för folket, talat klent
Om min person; och när han ändtlig nödgats
Bestå mig sitt beröm, så har det blifvit
Helt kallt och torrt, tillskuret ytterst knappt.
Den bästa vink förstås Éj, eller ock
Besvaras mellan tänderna.
	Get.	Min bäste,
Tro icke allt, men om du nödgas tro, Trät ej på allt. Ej mera olycksalig En qvinna stod emellan tvenne parter —

Om söndming sker — för båda bedjande. De gode gudar skola mig bele, Som ber: ‘välsigna min gemål och herre !“ 0dm rifeer mkd det med ett lika lmögljudt:
~Välsigna ock ruin bror!’ “Min make segre!” “Min broder segre !“ — ber och kulislår bönen! Det gifves ingen medelväg.
	Änt.	Octavia,
Din bästa kärlek draga dit, der bäst
Den skyddad är. Om jag min ära mister,
Så umister jag mig sjelf: långt bättre vore
Att icke vama din, än att det vara
Så blott ocim bar. Men, som du har begärt,
Träd du emnellan Oss; emellertid
Tillmustar jag ett krig, som blifva skall
En smälek för din broder. Skynda dig,
Så är din önskan fylld.
	Gct.	Tack, min gemål!
Zeus göra mig, den svaga, svaga qvinnan
Till medlarinna! Kmig emellan er,
Det vore som om verlden remnade
Och slagnas kroppar skmmlle fylla klyftan. Änt. Så snart du ser byar deumma tvist begynt,
Vänd dit dimi harm; ty aldrig kan vårt fel
Så lika vara, att din kärlek kan
Ge båda lika medhåll. Tänk på resan;
Välj sjeif ditt sällskap och befall hvad helst
Ditt hjerta önskar.	<‘De gå,).

FEMTE SCENEN.
Samumastädes. Ett annat mum.

(ExonAmtnus och ERos möta hvarann).

Enob. Nå, hvad nytt, min kära Eros?
Eros. Besynnerliga nyheter, herre.
Enob. Låt höra.

Eros. C~sar och Lepidus lmafva böijat krig emot Pompej us.
Enob. Det är gammalt nytt. Hur går det? Eros. C~sar begagnade först Lepidus i kriget emot Pompejus, och så nekade han honoam stmnxt allt deltagande äran af segren; och icke nog med det, han anklagar honom för en brefvexling, som han långt för detta fört med Pompejus och bemäktigam sig, på sin egen angifvelse, hans person. Och nu är det förbi med den stackam’s tredje man, tills döden öppnar Imans fängelse.
Enob. Nu har du blott två käkar qvnr, o verid! Vräk mellan dem all föda, som du har, —De gnaga dock hvarnnmm. Hvar äm- Antonius?
Eros. 1 parken, der Iman går och sparkar halmstrån Framför sig, ropar: “Lepidus, din narr
Och hotar strupen på den krigaren, Som drap Pompejus.
	Enob.	Flottan rustad äm.
Eros. Emot Italien ocim C~sar. — Hör, Antonius väntar em-: min nyhet kunde
Jag sparat in.
Enob. Ah, det blim- intet af;
Men låt det vama. —- För mig till Antonius.
	Eros. Kom, herre.	<De gå).

SJETTE SCENEN.
Rom. Ett rum i C~sars hus.

(C~SÅR, Ac~nIPPÅ och M~eExÅs uppträda).

C’ees. Allt detta har han gjort till Imån för Rom,
Och ännu mer. 1 Alexandria —1 detta brefvet står bur det gick till —På torget, på ett npphejdt silfvergolf,
Cleopatra och han, på gyldne stolar,
Offentligt thronade; vid deras fötter
Cusarion satt, som de behaga kalla

Min faders son, och alla de bastarder
De annars bragt till verlden. Henne gaf han
Egyptens Imerradöme, gjorde henne
Till nedre Symiens, Cyperns, Lydiens
Sjelflmerrskarinna.
	2Ifajc.	Inför allas ögon?
(Jees. På öppen plats, der kämnpalekar hållas.
Hans söner roptes ut till kungars kungar!
Armenien, Parthien, stora Medlen
Han Alexander gaf; åt Ptolonmnus
Cilicien, Synen och Phoenicien. Hon
Var klädd uti gudinnasm Isis drägt,
1 hvilken, som det sägs, hon ofta förr
Sig låtit se.
Mcec. Det måste Rom få veta.
Agr. Somn redan vän’mjes vid hans öfvermod Och snart sin ynnest honom anda udrager.
Cees. Re’n folket vet det och Imar tagit mot Hans klagomål.
Agr.	På hvilken klagar Iman?
C,tes. På Cmsar; och att, då Sicilien togs
Ifrån Pompejus, han ej fick sin andel;
Se’n säger han sig lånt mig några skepp,
Somn han ej återfått, och knotar sedan
Att Lepidus ifrån triumviratet
Blef afsatt och att vi på all hans inkomst
Ha qvarstad lagt.
	Agr.	På sådant bör man svara.
Cees. Det re’n är gjordt, och budet är på vägen.
Jag skref, att Lepidus blef allt för grym,
Och att han genom missbruk af sitt välde
Förtjent sitt öde. Allt hvad jag har vunnit
Skall han få del i; umen i hans Armemmien
Och andra riken, som hamm tagit, vill
Jag ock ha del.
Meec.	Det lär han aldrig medge.
(Yes. Då medger man ej heller hans begäran.

(OCTAVIA uppträder).
Get. Hell, Cmsar, herrska ren! Hell, dyre C~sar!
Cees. Så skulle jag då kalla dig förskjuten!
Get. Så har du umig ej kallat, kan ej heller.
Cees. Stjäl dn dig på oss så? Du kommer ej
Som C~sars syster. En Antonii maka —Hon borde ha en krigdmär till sin rrmarskalk
Och hästars gnäggning att sin ankomst båda,
Långt förr’n hon kom! Vid vägen borde träden
Af menskor tyngas ned, och väntan smäkta
Af ifrig längtan; dammet borde stiga
Upp emot Imimlens tak från skarors hvimmel.
Nim har du kommit som en sä~jerska
Till staden Rom och hindrat oss att visa
Prof på vår kärlek, hvilken, obevisad,
Ed sällan blir försmådd. Vi skulle mött dig
Till sjös och lands och uppfyllt hvarje hvil-plats
Med ökad välkomsts prakt.
	Get.	Min goda broder,
Att resa så var icke något tvång,
Det var min fria vilja. Min gemål,
Bekant mned dina rustningar, förtrodde
Mitt sorgsna öra dem, hvarpå jag bad
Om lof att resa hit.
	EYes.	Som straxt han gaf
Åt muren mellan honom och hans lusta. Get. Säg icke så.
	(Jees.	Jag ögat Imar på honom.
Hans gerningar med vinden till mig flyga. Hvar är han nu?
	Get.	TJti Athen, min bror.
EYes. Bedragna syster, nej! Cleopatra
Har vinkat honom till sig. Han har gifvit
Sitt välde åt en sköka; nu de värfva
Till örlig veridens kungar. Han Imar samlat
Boechus, de Lybiers konung; Arehelaus

Af Cappadocien; Philadelphos, konung
Af Paphlagonien; Thraciens kung, Adallas;
Kung Maichus af Arabien; Ponti konung;
Herodes af Judéen, Mitimridates
Af Comagene; Polenmon och Amyntas
Af Medien och af Lycaonien samt
An större mängd af spiror.
	Get.	Ve mig, arma,
Hvars hjerta deladt är emellan tvenime,
Som vildt hvarann bekämnpa!
	EYes.	Var välkommen!
Ditt bref har länge hållit oss från uppbrott,
Tills vi förnummit dels hur du var sviken,
Dels faran af ett nppskof. Lugna dig!
Ej qvälje dig den tid, som drifver fram
Ofver ditt lugn den här motgångens storm;
Nej lemna det, som ödet fast beslutit,
En obegråten fart. Välkommen till oss,
Mig kärare än allt! Du är bedragen
IJtöfver tankens gräns; de höga gudar,
Att hämnas dig, ha gjort sig tjenare
Af oss och dem, som älska dig. Var lugn
Och städs välkommen!
	Agr.	Adla fru, välkommen!
Mcee. Välkommen, ädla fru! 1 Rom hvart hjerta
Beklagar er och tillber. Blott Antonius,
Den äktenskapsförbrytarn, bottenlös
1 sina styggelser, förskjuter er
Och ger sitt Imerradöme åt en sköka,
Som reser sig mot oss.
	Gct.	Säg, är det sant?
C,~es. Blott alltför sant! Välkommen, syster! Ack, Haf tålamod och lugn! — Min dyra syster!
(De gå).

SJUNDE SCENEN.
Antonii läger vid udden Aetium.

(ClEOPATRA och ENoBARBUs uppträda).

Cleop. Det skall du få betala, lit’ på det!
Enob. Hur så, hum så?
	Cleop.	Jo, da har lagt dig mot
Att jag i detta krig deltaga skulle,
Och sagt att det ej passam.
	Esmob.	Passar det?
Cleop. Hvad? Krig mot oss, och oss ej skulle passa Att vara med?
Enob. <‘Äfsides). Nå, nå, jag kunde svara:
Om ston och hingstar fördes ut i fält, Så vore hingsten noll, ty stona bure Soldaten och hans hingst.
	Cleop.	Hvad säger ni?
Esmob. Er åsyn skall Antonius rent förbryhla
Och plundra honom på hvad nu behöfs,
Hans mod, hans kraft, hans tid. Han är ju redan
Utskriken för lättsinnighet; i Rom
Berättas, att Photinmms, en emmauck,
Och edra kammartärnor leda krigat.
Cleap. Må Rom då sjunka! Må de tummgor ruttna,
Som så belacka oss! Mig gäller kriget,
Och jag, mitt rikes hufvud, har beslutat
Der träda upp som man. Säg ej emot;
Jag vill ej blifva efter.
	Enob.	Godt; jag tiger.
Här kommer fältherrn.

(ANTONLUS och CANInLIJS uppträda).
	Änt.	Sällsamt nog, Canidimms,
Att från Tarentum och Brundusium
Han skurit Jon’ska sjön så snabbt och stormat
Toryne redan. — Vet du det, mitt hjerta?

Cleop. Beslutsamhet beundras alltid mest Af tmögheten.
Änt. En lexa, som i saumming
Gjort heder åt den bäste ibland män
Till näpst för slapphet. — (Till CANIDIUS).
Hör, vi skola slåss
Till sjös med honom.
	Cleop.	Ja, till sjös; hvad annat?
CY<n. Men hvamför det?
	Änt.	Ty Iman har manat ut mig.
Enob. Ni har ju ock till envig manat honom.
Can. Och vid Pharsalia skulle striden stå, Der Cresar med Pompejus stred; men detta, Somn strider mot hans fördel, slår han af, Och så bör ni.
Enob. Er flotta är bemannad
Med åsnedrifvare och skördemän,
1 brådskan pressade; på Cmsars flotta
Ar folk, somn ofta stridt emot Pompej us;
Hans skepp snällseglare, och edra tunga.
Det är ej skam att vägra slåss till ~jös,
Då ni till lands det vill.
	Ant.	Till ~jös, till sjös!
Enob. Min ädle herre, då förspiller ni
Den krigamära, som ni har till lands;
Förskingrar bära, som mestadels består
Af tappert fotfolk; lemnar obegagnad
Er stora krigserfarenhet; förfelar
Den väg, som säkrast är, och öfverlemnar
Er sjeif åt slumpens nyck, då ni dock kunde
Full trygghet ha.
	Ant.	Till sjös!
	Cleop.		Jag sexti segel,
Fimlit ut så dmmgliga som Cmsars, har.
Ant. Vi bränna upp vårt öfverflöd af fartyg; Med resten, väl bemannad, slå vi C~sar

Från Actium; men lyckas icke d et, —Då är det tid att slåss till lands. —(En budbärare kommer).

Ditt är’nde?
Budb, Det har bekräftat sig; han är der sjelf. Cresar har tagit in Toryne.
Ant. Han der? Personligen? Det är omöjligt.
Nog sällsamt att hans folk är der. — Canidius,
Du blir på land med nitton legioner
Och med toiftusen ryttare. — Omn bord!
Kom nu, min Thetis. — (En soldat kamnter>. Nå, min värde krigsman?
Soid. Min ädle höfding, fäkta ej till sjös!
Tro murkna plankor ej! Misskänner ni
Mitt svärd och mina ärr? Egyptier,
Phoenicier må plaska; vi ä’ vana
Att segra, då vi stå på fasta nmarken
Och fäkta fot vid fot.
	Ant.	Godt, godt, farväl!
(ANTONIUS, CLEOPATRA och ENOBARBUS gå).
Sold. Vid Herksmles, jag tror, att jag har rätt.
6~an. Ja visst, kamrat; men all hans gerning är Ej i hans makt. Vår ledare är ledd,
Och vi en qvinnas trälar.
	Sold.	Ni behåller
Ju rytteri’t och legionemna?
Can. Marcus Octavius och Marcus Justejus,
Publicola och Crelius gå till sjös;
Vi bli på marken. Denna Ca~sars snabbhet
Otrolig är.
Sold. Då än han var i Rom,
Drog hans arnmée i hemlighet åstad
Så flockvis, att spionerna bedrogos.
Can. Säg, har ni hört hvem är hans närmsta man?
Sold. En Taurus, säger man.
Can.
Jag känner honom.

<En budbärare kommer,). Budb. Fältherren väntar på Canidius.
Can. Med stora ting är tiden nu i barasnöd; Hvartenda ögonblick framföder något. (De gå).

ÅTTONDE SCENEN.
En slätt vid Actium.

(C2ESAR, TAUnUs, krigshöfdingar och andra uppträda).

Ca?s. Taurus!
	Taur.	Min höfding!
	Cees.		Icke slåss till lands;
Håll er tillsammans, reta ej till drabbning
Förr’n vi försökt till sjös. Bjud icke till
Att öfverskrida denna föreskrift:
Vårt öde hänger nu på detta kast.	(De gå).

(ANTONIUS och EKom3ARBuS komma,).
Änt. Ställ rytteriet bakom kullen der iMidt framinför Cresars här. Från denna plats Kan skeppens antal noga öfverskådas, 0dm våra mått och steg derefter tagas. (De gå).

(CAKHmJS komnser intågaade med sina landttruppar på ena sidan af skådeplatsen, och TAURUS på den andra. Sedan de tågat förbi, hör man bullret af ett sjöslag. Här-skri. ENommAammUs kommer tillbaka).

Enob. 0, hvilken skam! Jag tål ej se det längre:
Antonias, Egyptens drottningsskepp, Med alla sexti flyr 0dm vänder rodret; Mitt öga täres af att se derpå.

(SCARUS uppträder,).

Sear. 0 gudar och gudinnor, hela skaran, Så många som det fns uti Olymmmpen!
Enob. Hvad är det, som dig upprör så?

Scar. Ack, verldemms största imömusten är förstörd Af idel oförstånd; vi ha kysst bort
Riken och länder.
	Enob.	Hur ser striden ut?
Scar. För o s s som en med fläckar tecknad pest,
Der döden säker är.
Den der egyptiska, fördömda skökan —Spetälska mörde henne! Midt i slaget,
Då segren syntes som ett tvillingpar,
För båda lika, simarast vår den äldsta —Liksom en ko, af brömsar yr i Juni,
Med spända segel flyr hon.
	Enob.	Jag det såg;
Mitt öga sjuknade ocim kunde ej
Utimärda mer
Scar. Knappt stack hon upp i vinden,
Förr’n hennes trolldomskonsters ädla offer,
Antonius, flaxade åstad och flög
Liksom en kär ankbonde efter henne,
Och det när slaget stod uppå sin höjd.
Jag aldrig sett en sådan skaumlig bragd;
Erfarenhet och mannanmod och ära
Ej nånsin förr förnedrat så sig ~jelfva. Enob. 0 ve! 0 ve!

(CAEmDIUs uppträder,).
Can. Vår lycka nppå ~jön har andan mist
Och dignar ömkligt ned. Om blott vår höfding
Sig varit lik, så hade allt gått väl.
0, han gaf sjeif exempel för vår flykt,
Ett groft exempel, då han flydde sjeif. Enob. (Afsides,).
Ha!	Ar det så bestäldt? Se så, god natt! Can. De hafva flyktat till Peloponnesus. Scar. Dit går det lätt, och der vill jag förbida
Hvad mera sker.
Can.
Jag öfverlemnar Caesar

Mitt rytteri och mina legioner;
Sex kungar hafva redan visat mig
Hur det går till att ge sig.
	Enob.	An jag Ibljer
Antonil sjuka lycka, fast förståndet
Ar stick i stäf för mig.			(De gå,).

NIONDE SCENEN.
Alexandria. Ett rum i palatset.

(ANTONIUS uppträder med svit).

Ant. Hör! Jorden ber mig att ej trampa på sig;
Den blygs att bära mig. Korn, mina vänner;
Det är så sent för mig i veriden nu,
Att jag ej hittar bern. Jag har ett skepp
Med guld belastadt; tag det, dela, fly
Och ställ er väl med C~sar.
	Alla.	Fly? Nej aldrig!
Ant. Sjeif har jag flytt och lärt pultroner springa
Och visa skuldrorna. — Gå nu, god’ vänner;
Jag har bestämt mig för ett lefnadssätt,
Som icke mer behöfver er; farväl!
Min skatt är uti hamnen; tag den. — 0,
Jag följde henne, soum jag blygs att se på;
Ja, sjelfva mitt hår göm’ uppror, ty det grå
Ger lexor om det brunas öfvem’ilning,
Och detta förebrår det grå sin feghet
Och bamuslighet. —- Gå nu, god’ vänner; bref
Skall jag er ge till andra vänner, som
Er skola hjelpa. Se ej ledsna ut,
Gif inga sorgsna svar, men lyd den vink,
Som min förtviflan ger: gif den förlorad,
Som ~jelf sig öfverger! Nu straxt till hamnen,
Jag skänker er det skeppet och dess skatter.
Gå nu och lemna mig en stund, jag ber: —
XII.	10

Nå, gör det; ser ni, jag har mist befälet, Och derför ber jag er. — Jag koummaer genast.
(Sätter sig ned).

(EROS och CLEOPATRA, förd af IRAs och CImARiuJANA,
uppträda,).

Eros. Ack, drottning, gå till honom, trösta honom!
fras. Ja, goda drottning!
	Charm.	Ja, för allt i verlden!
Cleop. Låt muig få sitta ned. — 0 Juno!
Ant. Nej, nej, nej, nej, nej!
Eros. Se hitåt, herre!
Ant. 0 fy, fy, fy!
Charm. Min fru, —fras. Min fru, min goda kejsarinna!
Eros. Min herre, —Ant. Ja, herre, ja! — Han vid Philippi bar
Sitt svärd som uti dans, då jag slog ned
Den bleka, torra Cassius. Det var jag,
Som gjorde ända på den galna Brutus;
Hans slogs blott genom andra, utan öfning
1 krigets ädla värf. Och nu? —- Dock nog! Cleop. Hjelp honom, hjeip!
Eros. Se drottningen, min herre, drottningen!
fras. Kom, drottning, tala honom till; han är Förimmtad rent af blygsel.
Cleop. Välan då, — led mig, — 0!
Eros. Upp, ädle herre! Drottningen är här Med nedsänkt hufvud; döden griper henne, Om ni ej räddar henne med er tröst.
Ant. Min ära har jag skändat; —En skamlig feghet!
	Eros.	Drottningen, min herre, —
Änt. Egypten, säg, hvart har da fört mig? Se
Hur jag min blygsel döljer undan dig
Och ser tillbaka på hvad jag har lemnat
1 smädlig undergång.

	Cleop.	Min dyra herre,
Förlåt da fega seglen! Ej jag trodde,
Att ni mig skmmlle följa så.
	Ant.	Egypten,
Du visste alltför väl, att vid ditt roder
Jag var fastbunden med mitt hjertas fibrer,
Och att jag gick i släptåg hvart du ville.
Du kände alltför väl, att du min ande
Beherrskade, och att en vink af dig
Mig	kummde draga ifrån gudars bud. Cleop. Förlåt!
Ant.	Nu måste jag Imelt ödmjukt bedja
Den unga mannen om förlikning, krypa
Och slingra mig föraktligt; jag, som lekte
Som jag behagade med halfva verlden
Och gjorde och förstörde menskors lycka.
Du visste väl hur starkt dim fängslat mig,
Och att mitt svärd, försvagadt af min kärlek,
1 allting lydde den.
Cleop.	Förlåt, förlåt det!
Ant. Fäll ej en tår! En enda sådan gäldar
Allt det, som kom och gick. Gif mig en kyss;
Den hjelper ock. — Husläraren jag bortsändt;
Ar han tillbaka? — Tung jag är som bly; —Nu vin och mat! — Fortumma vet det bäst,
När mest bort slår, jag trotsar henne mmmest.	<De gå,).

TIONDE SCENEN.
C~sAus läger i Egypten.

(C~mmSAR, DOLAimELIA, THYREUS och fiere uppträda). Cees. Låt honom komma, budet från Antonius; —Du känner karl’n?
	Dol.	Det är hans barns prmceptor.
Det syns hur han är plockad, då han sänder Så usel fjäder af sin vinge hit,
10*

Och hade konungar i öfverflöd För några månar se’n att sända.

(Sändebudct från ANTONIus kommer,>.
	Ces.	                 Tala!
	Sändeb.	Som ni mig ser, jag kommer från Antonius;
Jag var helt nyss så linga mot hans budskap, Som inorgondaggen på ett myrtenblad Mot stora hafvet.
	Gc~s.	    Nog oni det. Ditt uppdrag!
	Bändeb.	Sitt ödes herre han dig helsar och
Begär få Iefva 1 Egypten; eller
Om detta ej bevfljas, slår han af
Och ber om andiurn mellan jord och himmel
Som enskild rnedborgsman uti Athen.
Det var frän honom; följer nu i ordning:
Cleopatra erkänner all din storhet,
l4edböjer sig inför din makt och ber dig
Om Pto1om~ers thron för sina söner,
Och det af gunst och nåd.
	Gc~8.	Antouji böner —
För dem har jag ej öra. Drottningen
Bar icke spillt sin bön, om hon föidrifver
Sin usla älskling från Egypten, eller
Tar der hans lif. Om det hon gör, så. skall hon
Ej ohörd blifva. Der är svar ~t bada. &tndeb. Hell dig och säll!
G~es.	För honom genom vakten. (Sändebudet går. Till TnYI~Eus).
Försök din talarkonst; nu är de~ tid.
Vinn från Antonius hans Cleopatra,
Säg ja 1 C~sars namn till hvad hon önskar,
Ja erbjud henne mer, hvadhclst du tycker.
1 största lycka är ej qvinnan stark;
Af nöd kan en Vestal till mened bringas.
Försök din list och säg mig sedan priset
För ditt besvär: det blir min lag.

	Thyr.	Jag går.
c~es. Gif akt på hur Antonius bär sin ofärd Och hvad hans yttre synes säga dig
1 hvarje åtbörd.
	Thyr.	Cmsar, det skall ske.	(De gå).

ELFTE SCENEN.
Alexaudmia. Ett rum i palatset.

(CLEOPATRA, ENoimARnus, CHARiurAKA och IRAS uppträda).

Cleop. Evad är för oss att göra?
	Enob.	Grubbla, — dö.
Cleop. Säg, rår Antonius eller jag för detta?
Enob. Antonins blott, som gjorde sitt förnuft
Till slaf af sitt begär. Hvad? Fast ni flydde
Um’ krigets stora åsyn, der den ena
Den armdra skrämnde, hvarför följde han?
Passionens brånad skulle väl ej då
Gjort lmöfding-äran muen uti en stund,
Då halfva verlden mot den halfva stridde,
Och det för basis skull. Skammen var ej mindre
An skadan, då han följde edra flaggor
Och lät sin flotta gapa.
	Cleop.	Håll, jag ber!

(AmmTOumlJs och sändebudet komma).
Änt. Ar det hans svar?
	Sändeb.	Ja, herre.
	Asmt.	Drottningen
Blir väl bemött, blott mig hon öfvergifver. Sändeb. Så säger han.
	~4nt.	Låt henne veta det. —
	(Till CLEOPATRA).
Sänd pojken C~sar detta gråa hufvud, Så fyllas dina önskningar till brädden Med furstendömen.

	Cleop.	Ha! Det hufvudet?
Ant. Vänd om igen och säg, att ungdoms ros
An glöder på hans kind, att verlden väntar
Af honom något stort. Mvnt, häram, skepp
Kan också ägas smtaf en puitron,
Hvars vänner, äfven om ett barn de tjente,
Så väl som under Cmsar kunde segra.
Jag manar honom derför nu att lägga
Sin lyckas glans tillsides för att stå
Mig, gamle man, till svars med svärd mot svärd,
Mig sjelf allena. Jag vill skrifva; kom.
(ANToNmUS och sändebudet gå).
Enob. Jo, det är troligt just, att segrarn Cmsar
Sin lycka ger till pris på skådebanan
Emot en fäktare! — Ja, menskans vett
Af samma stycke är som hennes lycka;
De yttre tingen dra det inre amed sig,
Att plågan må bli lika. Mannen vet
Hur saken står, och kan dock drömma att
Den fyllda Cmsar skulle mätta sig
Med sådan tomhet! — Cmsar, du har knfvat
Hans vett tillika!
	(Est betjent kommer,).
	Bet.	Här är bud från Cmsar.
Cleop. ilvad? Ingen ståt mer? Ser ni, mina tärnor:
Den rynkar näsan åt den fauna rosen,
Som böjde knä för rosens knopp. — Han komme! Enob. <‘Afsides). Min redlighet och jag begynna kifras.
Tillgifvenhet mot dårar gör vår trohet
Till idel dårskap. —- Men den styrka har
Att troget följa med sin fauna herre,
Besegrar Imans besegrare och skördar
1 häfderna ett namn.
	(TiSTREUS kommer).
Cleop. Hvad vill nu Cmsar?
	Thyr.	Hör det uti enrum.

Cleop. Här finnes endast vänner; tala fritt.
§L’h yr. Det är då troligtvis Antonii vänner.
Enab. Antonius tarfvar lika många vänner
Som Cresnr har; i annat fall ej oss.
Om Cresar vill, så störtar glad vår höfding
Som vän uti hans faamn. Om oss, det vet ni,
Att vi tillhöra den Antonius tillhör,
Och det ur Cusar.
Thyr.	Gofit! — Dim högst berömda,
Cmsar dig ber att ej betärmka mera
Af din belägenhet, än det att han
Ar Cresar.
Cleop. Fortfar! Ganska kmmngligt sagdt!
Thyr. Han vet, att mii är fängslad vid Antonius Af kärlek ej’ men blott af fruktan.
Cleop. (Äfsides).	0!
Thyr. Det sår, er ära fått, beklagar han Som ofrivilligt liden oförrätt,
Alls ej förtjent.
Cleop.	Han är en gud och vet
Hvad sannast är. Min ära gaf sig icke; Den togs med storm.
Enob. <‘Afsides). Det skall jag riktigt fråga
Antonius om. — Ack, herre, du är läck;
Nu måste vi dig låta sjunka, ty
Ditt käraste dig öfverger.	(Går~.
	Tim yr.	Jag skall
Då låta C~sar veta hvad ni önskar?
Han tigger nästan oam en bön fmån er.
Det skulle mycket glädja honom, om
Ni ville af Imans lycka göra er
En staf att stödja på; men glöda skulle
Hans lmjerta, om han höra fick af mig
Att ni Antonius öfsergett och lemnat
Er	under hans beskydd, all veridens herres. Cleop. Hvad är ert namn?
Thyr.

	Cleop.	Helsa
Den store C~sar, att jag ödmjukt kysser
Hans segerhand; säg, att jag är beredd
Att böja knä med kronan vid hans fötter;
Säg, att jag väntar från hans läppars allmakt
Egyptens dom.
Thyr. Ni valt det ädlaste.
När klokheten och lyckan föra krig,
Om då den förra vågar hvad hon kan,
Ar segren hennes. Unna mig er hand
Att kyssa vördnadsfullt.
Cleop.	Er C~sars fader Gaf ofta, då han grubblade på segrar, Åt sina läppar denna ringa plats, Och kyssar regnade!

(ANTONIUS och ENoBARBUs komma tillbaka).

Ant. En gunstbevisning’ Ha, vid dunderguden! Hvem är du, karl?
Thyr.	En man, som endast utför Den största menskas bud, som mest är värdig Att blifva lydd.
Enob.	Du får visst smaka piskan.
Ant. Kom närmre: — ha, du Imök! Nå, gudar och djeflar!
Respekten smälter från mig. Nyss jag ropte
“Hollah” —- och liksom pojkar till ett napptag,
Så sprungo kungar, ropande: “Imvad vill ni?”
Har ni ej öron! An är jag Antonius.
För bort den uslingen och piska honom. Enob. Långt bättre leka med ett lejons unge,
An med ett gammalt dödssjukt.
Änt.	Sol och sljernor! —Låt Imonom smaka piskan! —Ja, om det vore tjugo storvasaller,
Som hylla Crcsar, oclm jag funne dem
Så fräckt med hennes hand — hvnd heter hon,
Se’n hon ej mer är Cleopatra? — Låt piska’n,

Tills han sitt anlet vränger som en skolpilt Och skriker gällt om nåd. För honom bort!
Tim yr. Antonius, -—Ant. Nå, släpa imonoum bomt! När Iman är piskad,
Kom hit igen. — Den Cresars-narren skall Ett bud till honom Ibra härifrån. -—(THYREUS släpas ut).
Haift vissnad var ni, fömr’n jag såg er: — ha!
Har jag i Rom min kudde lemnat orömd,
Försakat hoppet om en laglig ätt
Af en juvel blammd qvinnor, föm att skymfas
Af denna, som på slafvar blickar ömt? Cleop. Min goda herre, —
Asmt.	Ni var städse trolös.
Men när vi ha förhärdat oss i synd,
O ve! då göra gudarna oss blinda,
Nedsänka i vårt eget skam vårt vett,
Så att vi dyrka vår villfarelse;
Och de bele oss, medan vi oss brösta
Af vår förnedrirmg.
	Cleop,	Har det gått derhän?
Ant. Jag fann er som en lemn~ng kallnad redan
På döde Cmsars tallrik, som en smula
Från Cnei Pompeji bord; de herdestunder
Oräknade, som ryktet ej fått fatt,
Men ni er ymnigt stulit; ty helt visst,
Om ni ock möjligtvis kan gissa till
Hvad måttlighet väl skulle kunna vara, —Ni vet ej hvad det är.
	Cleop.	Men hvartill detta?
Änt. Att dermna slaf, som tar drickspengar mot
Och säger “signe Gud !“ skall bli kamrat med
Min lekkammat, er hand, den kungliga
Förpantaren af stora hjertan! — 0,
O	att jag stode nim på Basans höjder
0dm finge måma öfvem’ horuboskapen!
Ty jag Imar gm’ymma skäl, och att dem tälja

1 milda ord, det vore som omn syndarn
Annu i snaran ville tacka bödeln
För flink betjening.
(Tjenare komma tillbaka med TnrREus). Har ni piskat honom?
1 Tjen. Friskt, herre.
Ant.	Skrek han? Tiggde han om nåd?
1 fijen. Han bad om skonsamhet.
Ant. Om far din lefver än, låt honom ångra
Att ej du blef hans dotter. Bäfva sjeif
Att följa Cresar i triumfen, sedan
Da Imar fått stryk för det dn honom följt.
En qvinnas hvita hand må Imädanefter
Dig gifva feberrysning, när du ser den! -—Vänd om till Cresar och berätta Imonorn
Hur du mottagen blef; låt honom veta
Hur rasande hamm gör mig med sitt högumod,
Som mimms blott hvad jag är, och ej livad förr
Han vet jag var. Han gör mig rasande,
Och nu för tiden är det lätt att göra,
När mina stjernor, som mig fordom ledde,
Ha lemnat sina banor och ha slungat
1 helvets afgrund sina eldar ned.
Om hvad jag sagt och gjort misshagam Imonom,
Så påminn honom att han har Hipparchus,
Den slaf, jag frigaf. Honom må han piska,
Martera, hänga, — hur han lyster — mig
Till vedergällning. Yrka på den saken;
Nu bort rrmed dina striammor!	(TmnzREUS går).
	Cleop.	Har ni slutat?
Ant. Ack, ack, min måne här i verlden är Förmörkad nu! Och det bebådar blott
Antonii fall.
Cleop. Jag måste vänta då.
Änt. För Cresars skull ni vexlar ögonkast Med hans skopmmtsare.
	Cleop.	Ni muig ej känner.

Änt. Kall emot mig!
Cleap.	Ack, är jag kall mot dig?
Då hilde himlen af mitt hjertas kyla
En giftig hagelskur! Och första kornet
Nedfalle på min hjessa; då det smälter,
Upplöse det mitt lif! Det andra drabbe
C~sarion, tills rad för rad min lifsfrmmkt
Och allt mitt trogna folk, då deimna kul—skur
Till vatten smälter, ligga obegrafna;
Tills Nilens knott ocim myggor dem begrafva
1 sig mora rof.
Ant.	Nu är jag tillfredsställd.
Mot Alexandria tågar C~sar; der
Vill	jag hans lycka pröfva ån en gång.
Till lands ha våra troppar stått sig tappert;
Den sprängda flottan börjar åter samlas
Och simma stolt och hotande på lmafvet. —Mitt mod, livar har da varit? — Hör du, drottning!
Om än en gång jag kommer hem från striden
Att kyssa denna mun, i blod jag kommer.
Jag och mitt svärd än vinna oss ett minne;
An är det hopp derom.
Cleop.	Min tappra hjelte!
Ant. Tredubbla vill jag senor, puls och hjerta,
Och fäkta grymt; ty fordom, när min tid
Var glad och lycklig, köpte man sitt lif
Af mig blott mued ett skämt. Nu vill jag bitas
Och sända af till mörksens boningar
Enhvar, somn hejdar mig. Kom nu, min vän;
Annu en lustig natt! Låt kalla till mig
De sorgsna höfdingar. Fyll bägarn; än
En midnattsfest!
Cleop.	Det är min födseldag:
Jag ej tänkt fira den; men då du åter
Antonius är, är jag Cleopatra.
Ant. An går det bra.
Cleop. (Till sviten,>. Bed höfdingarna komma.

Ant. Gör det, vi skola trösta dem; i qväll
Skall vinet skina fram mmr demas ärr.
Kom mmmm, min drottning; än är lif i spelet,
Och nästa gång jag slåss, skall döden sjelf
Bli kär i mig, ty jag skall hugga kapp
Med honom och hans fruktansvärda ha.
(Ålla utom ENOBARBUS gå).
Enob. Hans blick nu trotsar blixten. Raseri
Ar blott en bortskråmd fruktan. Så beskaffad
Kan dsmfvan slåss med strutsen; och så snart
Vår höfdings hjerna kryumper hop, så sväller
Hans hjerta upp. När umodet tär på vettet,
Uppäter det den kunga, som det slåss med.
Jag skall se till att väl bli honom qvitt.	(Går).

FJERDE AKTEN. FORSTA SCENEN.
C~sARs läger vid Alexandria.

(C~sAR med ett bref i handen, AGRmPPA, MzECENAS, m.fl.,).

Ces. Han kallar mig för pojke, och han bannas,
Som om han ännu ksmnde köra mig
Ut ur Egypten; han har pisknt upp
Mitt sändebud med ris; Iman manar ut mig
Till envigskamp. Ha! Cmsar mot Antonius!
Den gamla kopplarn vete, att det nog
Fins många andra sätt att dö på; jag
Blott skrattar åt hans tillbud.
	Mccc.	Mins, o Cmsar,
Att när ett sådant högdjur bömjar rasa,
Har jägarn snart sitt rof. Gif honom nu
Ej andermmm, drag fördel af Imans yra,
Ty vreden aktar aldrig väl sig sjelf. ~iYes. Säg till befälet, att vi ge i morgon
Den sista utaf många drabbningar. Uti vår krigshär fns utaf det folk, Som nyss har tjent Antonimms, fullt tillräckligt

Att fånga honom med. Uträtta det;
Förpläga hären, vi Ima råd dertill;
De ha förtjenat det. — Stackars Antonius
(De gå).
ANDRA SCENEN.
Alexaudmia. Ett rum i palatset

(ANToNmUS, CLEOPATRA, ENommARBUs, CmIARMIANA, IRAS,

ALEXAS, m. fl. uppträda,>.
Ant. Han vill ej slåss med mig, Domitius?
	Enob.	Nej.
Ant. Och Isvarför icke?
	Enob.	Säkert tycker han,
Då han är tjugo gånger mera lycklig,
Att Iman är tjmmgo emot en.
	Ant.	Jag ämnar
1 morgon slåss till lands och ~jös, kamrat;
Antingen skall jag lefva eller bmmda
Min ära i sin dödskamp uti blod,
Så att hon lefver upp igen. Kamrat,
Säg vill du strida käckt?
Enob.	Ja, slå och ropa:
“Tag alltihop!”
Änt.	Rätt sagdt! Nu kalla hit
Mitt husfoik, mina tjenare. 1 qväll
Vi roa oss en stund. —	(Tjenare komma,>. Gif mig din hand,
Da var mig alltid trogen; — så var du; —Och du, -— och du, — och du: — ni tjent mig väl, Och till kamrater Imar ni kungar haft.
Cleop. Hvad månde det betyda?
Enob. (Afsides). Ett af de infall, som af sorgen alstras Ur själens djmmp.
Ant.	Och du är trogen ock. —Om jag dock blef förvandlad till de snånga, Och ni tillhopaslagna till en enda

(Alla gå).

Autonius, att jag kunde tjena er Somu ni mig tjent!
En tjen.	Det Gud förbjude!
Änt. Se så, godt folk, betjena mig i natt Och spar ej vinet. Fira mig så mycket, Som oum mitt rike ännu med er tjente Och lydde mina bud.
	Cleop.	Hvad är Imans mening?
Enob. Att bringa demn till gråt.
	Ant.	1 natt mig tjena!
Kanhända blir det här er sista tjenst;
Kanhända ser ni mig ej umer, om ej
Som blodig skugga; kanske är i morgon
En ann’ er herre. Nu jag ser på er
Som en, som tager afsked. Gode vänner,
Jag kör ej bort er; nej, jag är er herre,
Förmäld med edra tjenster intill döden.
Betjena mig två timmar blott, ej mer,
Och gudarna belöne er derför! Enob. Hvad skall det tjena till att
De gråta ju? Jag ock, lök-ögda åsna!
Fy, gör ej qvinnor af oss!
Ant.	Ha, ha, ha!
Må pocker ta mig, om jag mente så!
Af denna dagg må sällhet grönska! Vänner,
Ni tog mitt tal i allt för sorglig mening:
Jag ville trösta er: jag bad er ju
Vid fackelsken föiYtrifva natten. Ser ni,
Jag hoppas mycket godt af morgondagen
Och skall er föra dit, der snarare
Jag väntar mig ett segerkransadt lif
An död och ära. Kom till bordet, kom
Och dränk bekymren.
så dem nedslå?

TREDJE SCENEN.
Sammastädes. Utanför palatset.

(Två soldater, som gå på vakt).
1 Sold.
2 Sold.
Du hörde ej
1 Sold.
2 Sold.
God natt!
1 Sold.

2 Sold.
Er vakt med
3 Sold.
God natt, kamrat! 1 umorgon gäller det.
Då få vi se imvartut det bär. Farväl!
på gatan något sällsamt?
Nej. Evad Imar lmärmdt?
Det är visst bara prat;
God natt!

(Två andra soldater komma,).

Kamrater, passa på
flit.
Ni ock; god natt, god natt! (De båda första ställa sig på sina poster).
4 Sold. Och här stå vi.
(Den tredje	och fjerde intaga sina poster). Omn blott i morgon flottan
Står på sig, Imoppas jag med säkerhet
Att det går bra till lands.
3 Sold.
Och fast beslutsam.
4 Sold.
	1 Sold.		Tyst, tyst!
	2 Sold.	Tyst, hör!
	1 Sold.	Musik i luften!
	3 Sold.
	4 Sold.	Godt tecken? Eller hur?
	3 Sold.	Nej.
	1 Sold.
	Hvad kan	det vara?
	2 Sold.	Guden Hercules,
	Antonil gud,	som öfvergifver honom.
1 Sold. Kom, låt oss fråga om de andra ock Ha hört detsamuma? (De gå till de andra posterna).

159
En tapper här
(Musik af oboer under teatern).
Hör! Evad ljud!
Under jorden!
Tyst, god’ vänner!

2 Sold.	Hör, kamrater!
	Alla.	Hör!
Hör, hör ni?
1 Sold. Ja. Är detta icke sällsamt?
3 Sold. Hör bara! Hör, kamrater!
  1 Sold.	Låt oss följa,
Så långt vi få, det underbara ljudet,
Att se hur detta slutar.
	Alla.	Sällsamt är det.	(‘De gå).

FJEJIDE SCENEN.
Sammuastädes. Ett rmmm i palatset.

(ANTONIus och CLEOPATRA, CtIÄRmImANA och svit uppträda).

Ant. Eros! Min rustning, Eros!
	Cleop.	Sof en blund.
Ant. Nej, kära hamn! — Min rustning! Eros, Eros!
(Euos kommer med rustningen,~. Kom, goda gosse, lägg muitt harnesk på mig; —Om lyckan ej blir vår i dag, så sker det, För det vi trotsa henne.
Cleop.	Låt mig lmjelpa; —Hvad är det här till?
	Änt.	Ack, låt bli! Du är
Mitt hjertas vapensmed. — Nej, mmej! Här, här! Cleop. Låt mig få råda! Så, mmu är det bra. Ant. Godt, godt! Nu segra vi. — Ser du, min gosse?
Tänk nu på egna vapen.
Eros.	Genast, Imerre.
Cleop. Är det ej tillspändt väl?
	Ant.	Jo, präktigt, präktigt!
Den som afspänner detta, förr’n jag vill
För hvilans skull, han skall en storm förnimma. —Du fimmiar, Eros; flinkare än du
Gör drottningen sin väpnartjenst. Nå, skynda! —Ack, älskade,

Såg du i dag mig strida och förstod
Det kunga-värfvet, skulle du få se
En mästare! —	(En höfding i rustning uppträder). God morgon! Var välkommen!
Det syns på dig, att krigarns pligt du känner:
Till värf, som fröjdar, står man tidigt upp
Och går med hjertans lust.
Höfd.	Väl tusen, herre, Så tidigt det ock är, ha brynjan på
Och vänta er vid hamnuen.

(Gläc~erop och trumpetskall. Andra imöfdingar och soldater uppträda).

2 lföfd. En vacker dag! God morgon, general!
Alla. God morgon, general!
	Änt.	Tack, tack, kamrater!
Se, denna morgon, lik en hoppfull yngling,
Som lofva: mycket, börjar äfven tidigt. —Se så; kom, gif mig det; så der! mätt så!
Farväl, min fru! Hvadlmelst nu blir af mig,
Se här en krigarkyss! (Kysser henne).
Det vore skamligt
Och värdt att rodna för, om här jag dröjde
Vid tomma komplimenter; jag dig lemnar
Nu, lik en man af stål. — Hvem vill till striden?
Han följe mig! — Jag för er dit. — Farväl! (ANTONIUS, Kaos, imöfdingar och soldater gå).
Charm. Vill ni gå in i edra rum?
	Cleop.	Kom, stöd mig.
Han träder som en hjelte fram. Om C~sar
Och han i envigskamp blott afgjort kriget!
Antonius då — men nu — godt, skynda dig!
(De gå).

FEMTE SCENEN.

Antonji läger vid Alexandria.

(Trumipetskall. ANTONIus och ERos uppträda. En soldat möter dem,),

Sold. Antonij gudar göre dagen lycklig! Ant. Om du med dina ärr dock mig förmått
Att slåss till lands!
	Bold.	Då hade nog de kungar,
Som fallit af, och den soldat, som lemnat Dig denna morgon, än följt dina fjät.
Ant. ilvem har i dag mig lemnat?
	Sold.	Hvern? En man
Bland dina närmsta. Ropa Enobarbus;
Han hör dig icke, eller svarar dig
Från C~esars läger: “jag är icke din.” Änt. Hvad säger du?
	Sold.	Han är hos C~esar, herre.
Eros. Men sina skrin och sina skatter, herre, Har han ej med sig.
	Ant.	Har han rymt?
	Sold.	Ja visst.
Ant. Gå, Eros; sänd hans skatter efter; gör det.
Qvarhåll ej minsta grand, jag bjuder det!
Skrif honom till — jag sjeif vill skrifva under —Ett vänligt afsked. Säg: jag önskar honom,
Att aldrig mer han måtte finna orsak
Att byta herrar. — 0, förför mitt öde
Då sjelfva troheten? — Nå skynda, Eros!	(De gå).

SJETTE SCENEN.

Ca~sars läger utanför Alexandria.

(Trumpetsicall. C~sÅR, AGRIPPA, ENoBARBus oeh andra komma).

Ca3s. Ryck ut, Agrippa, och låt börja slaget;

(Går).

Antonius, herre,
Antonius måste gripas lefvande; Förkunna det.
Agr.	Det skall jag göra, C~sar. Cces. Nu nalkas tiden för en allmän fred;
1 dag blott lycka, och i hela veriden Växer oliven vild!

(En budbörare komumer).

Budb.
Har tågat ut.
Cccs. Gå, förelägg Agrippa Att främst han ställer öfverlöparne, På det Antonius må sin galla spruta
Emot sig sjeif.	(C~ESAn
Enob. Alexas honom svek;
Han sändes af Antonius till Judéen
Och vann Herodes från sin egen herre
At C~sar; och för detta hans besvär
Lät Cresar hänga honomn se’n. Canidius
Och andra, som gått öfver, njuta sold,
Men ingen aktning. Jag har illa gjort;
Och detta förebrår jag mig så bittert,
Att aldrig jag blir glad mer.

(En af Ceesars soldater karnmes).
(Går,>.

och sviten gå).

	Sold.	Enobarbus,
Antonius sänder till dig dina skatter
Och goda heisningar dertill. Hans bud
Kom fram der jag stod post, och vid ditt tält
Han lastar af mulåsnorna nu redan. Enob. Jag skänker dig det.
	Sold.	Drif ej gäck med folk;
Jag säger sanning. Skaffa nu blott karlen
Igenom lägret; jag skall på min post:
Jag annars gjort det sjeif. Er imperator
Ar dock en Jupiter. Enob. Jag är den enda nidingen på jorden
11*

Och känner mest att jag det är. Antonius,
Du grufva af all godhet, huru skulle
Du ha betalt min redligare tjenst,
När så med guld min nedrighet du kröner
Det sväller hjertat vid; om ej det bmister
Af denna tanke, vet jag annat medel;
Men tanken gör tillfyllest, jag det känner.
Jag slåss mot dig? — Nej, jag skall söka mig
En pöl att dö i; och den styggaste
Skall passa bäst för mina sista bmagder.	(Går).

SJUNDE SCENEN.
Ett slagfält emellan begge lägren.

(Härskri, trummor och trumpeter. AGRmPPA och flera komma).

Agr. Tillbaka! Vi ha vågat oss för långt:
Cresar har sjeif att göra; deras motstånd
Ar större än vi väntat.	<‘De gå). (Härskri. AuTouws och SCARUS, sårad, komnma).
Sear. 0 tappre höfding, detta är att slåss! Om så vi fäktat sist, vi drifvit hem dem
Med bindlar kringom hjessan.
	Ant.	Du förblöder.
Scar. Jag fick ett sår här, som var likt ett T, Men nyss blef det ett liii.
	Ant.	De dra sig undan.
Scar. Vi skola piska dem så det förslår; An har jag rum för sex sju skråmor till.
	(EROS kommer).
Eros. De äro slagne, och vår fördel är Som segren skön.
	Scar.	Nå, garfva deras ryggar
Och grip dem i baktassarna som harar;
Skön sak att piska mesar!

	Ant.	Jag skall löna
En gång ditt muntra tal och tiofuldt
Ditt ädla mod. Kom!
Scar.
Jag skall linkm~ efter.
(De gå).
ÅTTONDE SCENEN.
Under Alexandrias murar.

(Ilärskri. AxToNmus marseherar fram; med honom ScARUS och krigsfolk).

Ant. Tillbaka till sitt läger är han slagen.
1 förväg skynde någon att förkunna
För drottningemm hvad gäster hon bekommer. —1 morgon, förrän som oss ser, vi spille
Det blod, som sluppit undan oss i dag.
Tack, mina vänner; ni har hårda händer,
Och fäktat har ni, icke blott som om
Ni tjenat saken, utan som det vore
Hvarendas ensak liksom mimm! En Hektor
Var en och byar. Intågen nu i staden,
Omfamnen edra Imustrur, edra vänner,
Berätten edra bragder, medan de
Med glädjetårar tvätta blodet bort
Från edra sår och läka dem med kyssar. —(Till ScARus).
Gif mig din hand! Låt mig för denna fée (CLEOPATRA uppträder med svit).

Din bragd beprisa; hennes tacksamhet
Dig lyckliggöre! — 0 du verldens dag,
Slå dina armars bqjor kring min hals,
Den stålbeklädda! Spring i all din prydno
Tvärs genom brynjans stål in till mitt hjerta
Och triumfera på dess täta slag! Cleop. 0 herram’s herre!
Gränslösa mod! Du kommer leende
Ur veridens stora nät.

	Ant.	Min näktergal,
Vi	piskat dem till sängs! Ha, flicka! grått
Sig blandar i vårt bruna; men vi ä.ga
En hjerna, som kan femda våra nerver,
Och träda än med ungdom inom skranket.
Se denna man; bjud handen åt hans läppar; —Kyss den, soldat! — Han fäktat har i dag,
Som om en gud, af imat till menskoslägtet,
Mördat i hans gestalt.
Cleop. (Till SeARus).
Jag skänker dig
En rustning ataf guld; en kung har ägt den.
Ant. Han har förtjent den, om den också vore
Som guden Phoebi vagn rubinbeströdd. —Gif mig din hand. — Nu låt oss tåga gladt
Igenom staden, bära stolt vår sköld,
Som lika sönderhackad är som vi.
Om vårt palats haft rum nog åt ett läger,
Vi	skulle bjudit alla dit tillsamman
Och druckit skål för morgondagens öde,
Soum lofvar kungligt äfventyr. — Trumpeter,
Med kopparns klang bedöfven stadens öra
Och blanden er med trummans hvirfvelslag,
Att jord och himmel må tillsammans sjunga
Antonii triumf!	(De gå).

NIONDE SCENEN.
C~sars läger.

(Soldater på sina poster. ENonAirnus kommer).
1 Sold. Om inom timman vi ej lösas af
Vi	nmåste vända om till vakten. Natten
Ar månijus, och det sägs att vi ska’ slåss
Vid andra väkten.
2 Sold.	Förra gången gick det
Befängdt för oss.

Enob.	0 var mitt vittne, natt! —3 Sold. ilvem är den karlen?
	2 Sold.	Stilla! Låt oss lyssna.
Enob. Var du mitt vittmme, o du hulda måne, När menskors afsky i ett hatfullt minne
Förvarar pligtfömgätna meuskors namn, Att Enobarbus ångrade sin gerning
luför ditt anlet!
	1 Sold.	Enobarbus?
	3 Sold.	Tyst!
Hör vidare!
Enab. 0 du allt svårmods högsta herrskarinna,
Gjut nattlig dimmas gift smtöfver mig,
Att lifvet må, i uppror mot min vilja,
Ej längre hänga vid mig! Vräk mitt hjerta
Mot min förbrytelses fliathårda klippa!
Af sorg förtorkadt falle det till stoft
Med alla onda tankar! 0 Antonius,
Mer ädel, än mitt nidingsverk är nedrigt,
Förlåt mig för din egen räkning blott,
Men låt i verldens häfder mig bli tecknad
Som trolös, fegsint öfverlöpare! —
Antonius, o Antonins!			(Dör).
	2 Sold.	Låt oss tala
Till honom.
1 Sold. Låt oss höra; hvad han säger,
Kan angå Cauar.
2 Sold.	Riktigt. — Men han sofver.
1 Sold. ilar svimmat snarare. Så elak bön Var aldrig sömnens förebud.
2 Sold.	Kom närmre.
3 Sold. Vak upp, vak upp och tala till oss, herre!
2 Sold. Hör, herme!
1 Sold.	Dödens imand har gripit honom. —Hör, trummans allvar väcker sömnen upp.
Till vakten föromn honom; han har rang.
Nu är vår timma slut.

	3 Sold.	Kom då, kamrater;
Kanhända att han repar sig ännu.
(De gå och bära liket med sig).

TIONDE SCENEN.
Emellan båda lägren.

(ANTOMUS och SeARus komma marseherande med troppar).

Ant. De rusta sig till sjös i dag; till lands Behaga vi dem ej.
Scar.	Till sjös ocim lands.
Ant. Ja, om de ville slåss i eld och luft,
Vi mötte dem ock der. — Likgodt; vårt fotfolk
På höjderna, soum gränsa intill staden,
Skall stöta till oss; allt är klart till sjös;
De ha re’n stuckit ut. Sök nu en plats,
Der bäst vi kunna räkna deras styrka
Och speja uppå deras företag.	(De gå).

(C~EsAR kommer med sina troppar).
Cces. Om ingen stör er, blif till lands helt stilla —Det får ni nog — ty allt hans bästa folk Bemannar hans galerer. Undvik höjder, Och sök så mycken fördel som ni kan. (De gå).

(ANToNIUs och SCARUS komma tillbaka).
Ant. An ha de ej förent sig. Der vid tallen Skall allt jag spana ut och säga genast
ilsir det tycks gå.	(Går).
Sear.	Uti Cleopatras segel
Ha svalor byggt; augurerna ä’ stumma,
De veta ingenting, de blicka dystert
Och våga icke säga ut. Antonius
Är djerf och modfälld; hans förstörda lycka
Ger ömsom hopp och fruktan, alltsomn han
Betraktar hvad han har och icke har.

(Ett aflägset buller såsom af ett sjöslag. AuToums kommer tillbaka).

Ant. Allt, allt förloradt!
Den nedriga Egyptiskan förrådt mig!
Min flotta gifvit sig; derborta kastar
Man mössorna i sky och dricker om,
Som länge skilda vänner pläga göra.
Tredubbla sköka, det är du, som sålt mig
Åt denna lärling, och mot dig allena
Mitt hjerta krigar! — Bed dem alla fly,
Ty blott jag hämnat mig på min förtrollning,
Ar jag belåten. — Gå, bed alla fly!
(SCARUS går).
O	sol, din uppgång ser jag aldrig mer!
Här skiljas lyckan och Antonius åt,
Här skaka vi hvarandras hand till afsked!
Det har då gått derhän!
De hjertan, som mig suckade likt hundar,
Och som af mig allt hvad de ville fingo,
Nedsmälta nu i Cauars blomsterkaik
Sin honungsdagg; och denna tall är bräckt,
Som öfverväxte dem. Jag är förrådd!
Du falska själ! Egyptiska förtrollning!
Ditt öga vinkade min Imärsmakt ut
Och hem igen, alltefter som du ville;
Din barm min krona var, mitt enda mål,
Och du har som en tatterska mig plundrat
På löst och fast, ja ända inpå hjertat!
Hör, Eros, Eros!	(CLEOPATRA kommer). Hexeri! Vik hädan!
Cleop. ilvi rasar du emot din älskade?
Asmt. Vik hädan, eller ger jag dig din lön
Till men för C~sars segertåg. Han gripe
0dm lyfte fram dig vid plebejers jubel;
Hans vagn du följe som den största skamfläck
För allt ditt kön; och som ett sällsamt vilddjur

Da blifve packet visad för en skärf:
Den tåliga Octavia plöje upp
Med dertill sparda naglar dina kinder!
(CLEOPATRA gås).
Väl att du gick, om annars det är väl
Att du får lefva; bättre vore det,
Du fallit för mitt raseri: en död
Då hindrat många. — Eros! Nessi muantel
Mig bränner nu; du fader för min ätt,
Alcides, lär din san ditt raseri!
Låt mig till månens horn uppslunga Lichas
Och mned den hammd, som svingat jetteklubban,
Mitt ädla jag förstöra! Dö skall imexan;
Hon sålt mig åt en romersk pqjke bort.
Jag föll i snaran; hon skall dö för det! —Hör, Eros!
(Går).
ELFTE SCENEN.
Alexandria. Ett rum i palatset.

(CLEOPATRA, CmmARMIANA, IRAS och MARDIANus).

Än	Cleop. Hjelp,hjelp mig, qvinnor! 0, iman rasar värre Ajax för sin sköld! Thessaliens vildsvin
	Charm.	Till Mausolén!
Stäng in er der, låt säga ni är död. Ej kropp och själ med större smärta skiljas, An storhet från sig sjelf.
Cleop.	Till Mausolén!
(Till MARDIAKus).
Gå, säg till honom, att jag mördat mig,
Och att min sista dödssuck var “Antonius ;“
Berätta det rätt rörande; nå, skynda
Och låt mig veta hur han tar min död.
Till Mausolén!
(De gå).

170

89

ATTOKlUS OCH CLEOPATRA. IV, 12.

TOLFTE SCENEN.
Sammastädes. Ett annat rmmm.

(AKTONHIS och Euos).

Ant. Eros, ser du mig än?
Eros.	Ja, ädle herre.
Ant. Man ser ett moln, helt likt en drake, stumidom;
Stundom en duastbild, lik en björn, ett lejon,
Ett tormmbekransadt slott, en tvärbrant klippa,
Ett kantigt berg, en blå och långsträckt udde
Med träd uppå, som nicka utåt verlden —Alitsam mans luft. Du såg ju dessa syner,
En dunkel skymnings skuggspel?
	Eros.	Ja, min herre.
Ant. ilvad nyss var häst, försvinner i en blink, Ett drifmoln gör det ourskiljeligt
Som vatten är i vatten.
Eros.	Ja, så är det.
Ant. Min goda Eros, nu din höfding är
En sådan kropp: här står Antonius, ser dn,
Men denna skepnad kan han ej behålla.
Jag förde detta kriget för Egypten;
Och drottningen, hvars hjerta, som jag trodde,
Tillhörde mig, för det hon hade mitt,
Vid hvilket, medan det var umitt, förentes
Miljoner andra, nu förspillda — hon,
Hon spelte falskt och spelte bort min ära,
Min ovän C~sar till triumf! —Nej, gmåt ej, goda Eros; vi ha qvar
Oss sjelfva för att döda oss.

(MAEDmANUs kommer).

Den falska!
Hon stulit har mitt sväm’d.
Mard.
Ack nej, Antonius!

Min fru har älskat dig och delat troget Med dig ditt öde.
Ant.	Bort, din mmsling, tig!
Hon har förrådt mig, hon skall döden dö.
Mard. En menska kan blott en gång dö; hon har
Den skulden gäldat. ilvad du ville göra,
Ar undangjordt. Det sista som hon sade,
Var “Marcus Antonius, ädlaste Antonius;”
Då bröt en smärtsam suck sig väg igenom
Antonil namn; det skiftades emellan
Läppar och hjerta; andan uppgaf hon
Och blef ditt namn en graf.
	Ant.	Död såleds?
	Mard.		Död.
Ant. Spänn af min rustning, Eros! Dagens mödor Nå ändtligen sitt slut; vi måste sofva. —

Att du heibregda kommer härifrån,
Betalar rikligen din möda. Gå! —Slit af det der! — Ej sjelfva Ajax sköld,
Den sjufaldt smidda, kan mitt hjerta freda
Mot dessa qval. 0 remna nu, mitt bröst!
Mitt hjerta, var nu starkare en gång,
Än din betäckning; spräng den svaga hyddan! —Fort, Eros, fort! Jag är ej mer soldat. —Bort, sönderbrutna vapen; jag med ära
Har burit er. — Gå, lemna mig en stund! —Jag skall dig hinna fatt, Cleopatra,
Och gråta mig till nåd. Det måste ske;
Uppskof är marter. — Ar din fackla släckt,
Så lägg dig ned och sträfva icke längre.
All möda nu förderfvar blott sitt verk,
Ja, kraften sjeif snärjs af sin egen styrka;
Sigillet på, och dermed slut! — Kom, Eros! —Jag kommer, drottning! — Eros! — Vänta mig;
Der själar hvila uppå blomsterbäddar,
(MARDIANUS går).

(EROS går).

Der vilja vi gå vänligt hand i hand
Och med vår glädtighet förvåna dem;
Aeneas skall stå ensam med sin Dido,
Och skaror följa oss. — Kom, Eros, kom!

(EROS kommer tillbaka).

Eros. Min höfding!
Ant.	Se’n Cleopatra är död,
Har jag i sådan ärelöshet lefvat,
Att gudarna mig afsky. Jag, hvars svärd
Fyrdelte verlden, jag, som byggde städer
Af idel skepp på grön Neptmmni rygg,
Fördömer au mig sjeif för det jag saknar
En qvinnas mod, en själ så hög som hennes,
Som med sin död ger Cmvsar demmna helsuing:
“Jag segrat på nmig sjelf.” Du svor mig, Eros,
Att, om det skrede till det yttemsta, —Derhän har det i sanning skridit nu —Och jag en gång bakom mig finge se
En oundvikelig förföljelse
Af smälek och förderf; att då du skulle
På min befallning döda mnig. Nå, gör det!
Min tid är kommen; mig du icke slår,
Det är blott Cmsar, som du nederlägger.
Sätt färg uppå din kind.
	Eros.	0 gudar, nej!
Jag göra det, som alla Pastbers pilar
1 krigets tumumel ej förmådde!
	Ant.	Eros,
Vill	du i Rom ifrån ett fönster se
Din herre så med bundna armar böja
Sin nacke under oket, sänka pannan
Af blygsel genomgiödgad, medan Cmsar,
1 vagnen framruanför, bmännmärker den,
Som går bakefter.
	Eros.	Nej, det vill jag icke.
Ant. Kom då; ty med ett sår jag måste botas.

Drag detta trogna svärd, som du har burit Med heder för ditt land.
Eros.	Förlåt mig, herre! Ant. När jag dig frigaf, svor du mig ej då
Att göra detta, när jag bad dig? Gör det;
1 annat fall är all din fordna trohet
Blott ofrivillig slump. Drag och stöt till! Eros. Nå, vänd då bort från mig det ädla anlet,
Der all en	verlds tillbedjan bor.
  Ant.		Välan!
  Eros.	Mitt svärd är draget.
  Ant.		Låt det då med ens
Fullborda	få sitt värf.
	Eros.	Min dyra herre,
Min höga hjeltehöfding, låt mig säga,
Förrän jag blodigt stöter till — “farväl !“
Ant. Nu har du sagt det, kära vän: — farväl!
Eros. Farväl, da hjelte! Skall jag nu?
	Ant.	Nu, Eros.
Eros. Nå, der då!	(Faller på sitt svärd). Så jag undgår sorgen öfver
Antonli död.
Ant. Tredubbelt ädlare
Du är än jag! Du lär mig, käcke Eros,
ilvad sjelf jag borde och hvad du ej kunde.
Du och min drottning hafva mig besegrat
1 tapper föresyn och ädelt mod;
Men jag vill vara brudgum än i döden
Och ha till mitt slut som till en brudsäng.
Välan! Din lärare, min Eros, dör
Som din lärjunge; jag har lärt af dig
Att göra så. —	(Faller på sitt svärd). Hvad? Än ej död? Ej död?
Ha! Vakt! — Gör slut med mig!

(DERCETAS komnmer med vakt).
	1 Sold.	ilvad buller der?

Ant. Klent har jag gjort min sak; fullborden, vänner, ilvad jag begynt.
2 Sold.	0, stjernan fallit har!
1 Sold. Och tiden gjort sitt omlopp!
	Alla.	Ack och ve!
Ant. 0, den som älskar mig, han döde mig!
1 Sold. Jag icke.
	2 Sold.	Icke jag.
	3 Sold.	Ej heller någon.
	(Soldaterna gå).
Dere. Din död och ofärd drifver bort ditt folk. —Blott detta svärd och detta bud till Cresar Förskaffar mig hans ynrmest.

(DIOMEDES komnter).

Diom. ilvar är Antonius?
	Derc.	Der, Diomedes, der!
Diom. Men lefver han? — Vill du ej svara?
(DERCETAS går).
Ant. Diomedes, är det du, så drag ditt svärd Och gif mig döden!
	Diom.	Min beherrskare,
Cleopatra har skickat hit umig.
	Ant.	När?
Diom. Helt nyss.
	Ant.	Hvar är hon?
	Diom.	Instängd i sin graf.
En dyster aning har bebådat henne
Hvad redan händt. Ty då hon såg, att ni —Ogrundadt dock — misstänkte att hon hade
Med Cresar gjort förbund, och att er vrede
Ej stod att stilla, lät bois båda er
Att hon var död; men ängslig nu för följden,
Har hon mig sändt att sanningen förtälja, —Dock, som jag fruktar, alltför sent.
	Ant.	För sent.
Min goda Diomedes; kalla vakten.

Diom. Hör hit då! Fältherrns vakt! Kom, vakt! Hör hit! Er herre kallar, kom!

(Några af vakten komma).
Ant. Bär mig, god’ vänner, till Cleopatra; Det är den sista tjenst, jag ber er om.
1 Sold. Ve öfver oss, att ni ej öfverlefver Oss alla edra trogna tjenare!
Alla. 0, hvilken somgens dag!
	Ant.	Nej, mina vänner,
Att se er sörja så, — den glädjen bör
Ej ödet ha. “Välkomumen” säg åt allt
Som vill oss strafl’a, så blir ödet straffadt
Då vi Imelt lätt det bära. Lyft mig upp!
Jag har er ofta vägledt, bär mig nu;
Tack, tack för allt!	(De bära ut A1~TONIus).

TRETTONDE SCENEN.

-	Sammastädes. En mausolé.

(CLEOPATRA, CuAanrA~A och IRAs ofvantill i det inre af mausolén).
Cleop. Nej, Charmiana, jag vill aldrig hän!
Charm. Låt trösta er, umin drottning!
Cleop.
Välkommet är mig hvarje fasans under,
Men tröst föraktar jag. Min smärtas mått
Bör passa till sin orsak, vara stor
Som det, som vållat den. — Säg, är han död? Diom. Ej än; men döden hyllar öfver honom. —Se, der på andra sidan mausolén
Frambärs han utaf vakten.
Nej, jag vill ej.
(AKTONHIS bäres in af vakten). Cleop. 0 du sol,
Förbränn din stora sfer! Förmörkad stånde Den vanskeliga veriden! — 0 Antonius,

Antonius, o Antonius! — Imas, lmjelp! Hjelp Imonom upp till mig, godt folk der nere.
Ant. Tyst!
Ej C~sars tapperhet betva mmg Antoni us,
Antormi us triumufemat öfver sig.
Cleop. Ja, ingen annan iimi Antonius borde Ammtonins kufva; ve dock att så är!
Ant. Jag dör, jag dör! En liten stund allenast
Jag uppehåller döden imär, tilldess
Af många tusen kyssar jag den sista
På dina läppar tryckt!
	Cleop.	Jag vågar ej, —
Förlåt mig, älskade, — jag vågar ej,
Jag kan bli gripen. Uresars segertåg,
Den öfverlyckliges, skall ej af mig
Ny prydmmad få. Om dolk, gift, ormuar hafva
Egg, verkan, gaddar blott, ~å är jag säker.
Ditt vif Octavia, med det kyska ögat
Och stilla lynnet, skall ej vinna ära
Med sina stränga ögonkast på umig.
Kom, kom, Antonius! — Hjeip mig, tärnor, hjelp! —
Vi	måste hissa upp dig hit; — hjeip till,
Hjelp, vänner!
	Ant.	Fort, ty annars är jag död!
Cleop. Det var ett fång! — Hur tung du är, Antonius!
Vår hela kraft förvandlad är i svårmod,
Det ökar tyngden. Vore jag en Juno,
Så lät jag Hermes’ starka vinge lyfta
Dig upp till Jovis thron. — Nu litet till! —All önskan är en dåre: kom kom, kom!
Välkommen hit! Dö nu der du har lefvat;
Lef upp igen i kyssar;
Om mina läppar Imade sådan makt,
Då	skulle jag dem nöta ut så här. Alla.. 0 hvilken sorglig syn!
	Ant.	Jag dör, jag dör!
En droppa vin, och låt mig tala litet!
	XII.	12	177

Cleop. Nej, låt mig tala och så gällt bestraffa Den falska lyckan, att hon bräcker lmjulet, Förtörnad af mitt tal.
	Ant.	Annim ett ord!
Hos Ca~sar sök din ära och din räddning. —0! — 0! —
	Cleop.	De följas icke åt.
	Ant.		Ack, hör mig!
Af Cresams folk, tro ermdast Proculejus.
Cleop. Jag tror mitt mod och denna hand; men ingen Af Cmsams folk.
Ant. Det jemmerliga slut, mitt lif har tagit,
Begråt det ej! Stymk snam are ditt hjerta
Med tanken på den fordna stora lycka,
Jag lefvat i; den största man på jorden,
Demm ädlaste. Ej dör jag fegt och nedrigt,
Men lyfter af mig hjelmen för umin landsmnan,
Sjelf Romare, utaf en Romare
Besegrad käckt. Nu far min ande Imädan;
Jag kan ej mer.	(Dör>.
Cleop. Du ädlaste blarmd männer, skall du dö?
Du bmyr dig icke om nmig? Lemnnar mig
1 denna töcknens verid, som utan dig
Ar idel dy och skam? — Se, tärnor, se
Hur verldens krona smältem! — 0, Antonius! —Ack kmigets lagerkrans är vissnad nu,
Polstjernan fallen! Gossar nu och flickor
Bli männers vederlikar; allt är ett,
Och intet mer märkvärdigt under månen,
Derm alltbeskådande.	(Hon faller ned afdånad).
	Charm.	Ack, lmmgn, min drottning!
iras. Hon också död, vår drottning!
	harm.	Drottning!
	fras.	Fru!
Charm. Ack, ädla, ädla, ädla fru!
	fras.	Egyptens
Koummagsilga belmerrskarinna!

	(iharut.	Tyst,
Tyst, Iras, tyst!
Cleop.	Nej, jag är blott en qvinna
Och styrd af samma usla lidelser
Som pigan, den der mjölkar kor och sköter
Da ringaste bestyr. Jag kunde slunga
Min spira ända upp till gimdarna,
De orättfärdiga, och säga dem
Att denna verld umed demas jemugod var
Tills de min skatt bortstulo. Allt är intet;
Fromuheten är en fjolla; häftigheten
För galna hundar blott. Ar det då synd
Att rusa in i dödens stilla boning,
Fömr’n döden vågar Imelsa på hos oss? —Hur är det, tärmmor? Fatta mod! Charmiana,
Hvad nu, mitt barn? — Ack, mina goda flickor! —Se, tärnor, se, vår lampa är förtämd,
Har slocknat ut. —	(Till vakten).
God’ vänner, fatta mnod!
Först skall han jordas; sedan göra vi
Hvnd stort, hvad värdigt är på Homarvis,
Och döden skall bli stolt utaf att få oss.
Kom nu;
Den stora andens hydda re’n är kall.
Ack, kom! Vi ha ej annan vän i nöden,
An rådigheten och den snara döden.
(De gå. ANTONmI lik bäres bort,).

FEMTE AKTEN. FORSTA SCENEN.

C~xsAus läger utanför Alexandria.

(C.EsAR, AGRmPPA, DOLABELLA, M~cENAs, GALLUS, Pxo

CULEJUS och fiere uppträda).
Cees. Gå, Dolabella, säg, att han skall ge sig; Så utan hopp, de uppehåll Isan gör
Blott gäcka oss.
12*

Dol.	Det skall jag göra, Oresar. (Går,). (DERCETAS kommer med AKTONIJ svärd,).

~ccs. ilvad är det der? Och hvem är du, som vågar Oss nalkas så?
Derc.	Dercetas är mitt namn;
Antonius har jag tjent, som bäst var värdig
Den bästa tjenst; då än Iman stod och talte,
Var Iman min Imerre, och jag lefde blott
För att hans hatare bekämpa. Vill du
Ta mig i tjenst, så skall jag bli för (imsar
Hvad jag för Imonom var; vill dmm det icke,
Så kamm du ta umitt lif.
	flYes.	Hvad säger du?
Dere. Jag säger, att Armtonius är död.
Ca3s. Att ej en sådan väldig massas fall
Gör större brak! All jorden skulle bäfvat
Och kastat lejon in på stadens gator
Och borgersmän i lejonkulor in.
Antonil död är ej en enskild mans;
Det namimet famnar hälften af en verid.
Derc. Död är han, (iresar; ej för lagens bila,
0dm ej för lejda dolkar; nej, den hand,
Som skref hans ära med det svärd han förde,
Har, med det mannamod som hjertat gaf,
Hans hjerta splittrat. Detta är hans svärd;
Jag tog det frårm hans sår; det är befläckadt
Utaf hans ädla blod.
	6’ces.	Ni sömjer, vänner?
Zeus straffe mig, är sådant bud ej värdigt Att fukta ksmngars ögon!
	Agr.	Sällsamt är det,
Att oss naturen tvingar att begråta
Hvad mest vi önskat.
	Meec.	Fel och dygder vägde
Hos honom jemnt.
	Agr.	En högre ande aldrig

Bebott en kropp. Men himmmlen ger oss fel, Att vi må menskor bli. CaHar är rörd.
Mcec. Med sådamm rymlig spegel för sitt öga, Han tvingas ju att se sig sjelf.
	C’ccs.	ArmtoniLms,
Derhän har jag då bragt dig! Men vi skära
Ju dödkött bort utum’ vår egen kmopp.
Jag måste stöta dig i denna afgrund,
Om ej jag ville falla ~jelf demi;
Vi	rymdes ej på en gårmg båda två
1 hela veriden. Låt mig nu begråta,
Med tårar kostliga som lmjerteblod,
Att du, min broder, min mnedtäflame
1 allting stort, min like uti makt,
Kamrat och vän i kmigets vilda storm,
Min högra hand, det hjerta, hvarmmr mitt
Tog sina tankars eld — att våra stjernor
Så oförsonligt skulle söndra oss
lfråmm hvarann! — Hör mig, god’ vänner; — dock
Det spar jag till emm lägligame tid.
(En budbörare kommer,).
Den mannens budskap talar ur hans blick;
Vi	vilja höra honom. — Säg, Imvem är du?
Budb. En armn Egyptier än. Min drottning, instängd
Uti sin enda egendom, -— sin graf,
Begär få veta hvad du Imar för afsigt,
På det att hon må Iminna sig bereda
Uppå demm framtid, soum Imon tvingas till.
Cees. Bed henne vara lugn; snart skall hon få,
Igenom någon af de våma, veta
Hur hederligt och vänligt vi Ima ämnat
Bemöta henne; Cresar kan ej lefva
Och vara hård.
Budb.	Må gudarna dig skydda! (Går,). Cees. Gå, Proculejus, säg, att vi ej ämnat
At henne någon skymf; gif henne tröst
1 samnma mån som hemmnes sorg det kräfver,

Så att den stolta icke med ett sjelfmord
Oss öfvervinner. Om hon förs till Rom,
Blir vår triunmf förevigad. Kom skyndsamt
Med hennes svar tillbaks, och låt oss veta
Hur sjelf da finner henne.
	Proc.	Det skall ske.	(Går,).
Cees. Gör sällskap, Gallus. — Hvar är Dolabella, Till lmjelp åt Proculejus?
	Agr. och Meec.	Dolabella!
EYces. Låt honom vara; jag påminner mig
Hvad han att göra har: han komumer snart.
Följ med mig till mnitt tält; ni skall få se
Hur nödigt jag till detta krig blef dragen,
Har lugnt och fredligt jag mig städse yttrat
1 alla mina bref. Kom med och se
Hvad jag i denna sak att visa har.	<‘De gå,).

ANDRA SCENEN.
Alexandria. 1 mausolén.

(CLEOPATRA, OrmAumimANA och IRAs).

Cleop. Förtviflan skapar mig ett bättre lif:
Att vara Cresar, det är ingenting;
Han är ej lyckan sjelf, blott lyckans slaf,
Dess blinda verktyg. Men, se, det är stort
Att göra det, som slutar alltimmg annat,
Somn fjettrar slumpen, sätter bom för ödet,
Sofver och aldrig smakar mer den smuts,
Som tiggarens och Cmsars amma är.
(PROCULEJLTS, GALLUS och soldater nalkas mausoléns ingång,). Proc. Egyptens drottning! Cmsar helsar dig
0dm ber dig eftertänka hvilken önskan
Du vill ha uppfylld.
Cleop. (i1nnanföre,). Himru heter du?
Proc. Jag heter Proculejmms.

	Cleop.	Af Antonius
Jag hört ert namn: han bad mnig tro er; muen
Jag fruktar icke stort att bli bedragen,
Då tillit ej mig båtar mer. Vill CaHar
En drottning ha till tiggerska, så säg,
Att umajestätet kan, för hedreus skull,
Ej tigga mindre än ett kungarike.
Vill	han Egypten ge mig åt muin son,
Så ger Iman mig så mycket af mitt eget,
Som jag på knä vill tacka för.
	Proc.	Var lugn;
Ni är i furstehänder, fmukta ej!
Förtro er helt och hållet åt min herre,
Hvars rika nåd jemt öfverströmmar alla
Som den belmöfva. Låt mig bäda honom
Er undergifvenhet, och ni skall finna
En segrare, som kallar nmildhet fram
Der nåd man tigger.
	Cleop.	Helsa Imonom då,
Att jag, hans lycka lydig, sänder hormom
Den krona, som Iman vunnit. Stundligen
Jag går i undergifvenlmetens skola
Och ville gerna se Imans anlete.
Proc. Det skall jag säga honomn, ädla fru. Var lugn; jag vet, ert öde smiirtar honom,
Som vållat det.
Gall. Här ser ni Imuru lätt Imon kan bli fångad.
(PROCULEJIIS och tvenne af vakten stiga upp i mausolén på en stege ställd emot ett fönster, och när de konnait upp träda de bakom CLEOPATRA. iNå,qra af vakten upp-bryta portarna,).

Bevaka henne väl, tills CaHam’ kommer.	(Går).
Iras. 0 drottning!
C1harm. Cleopatra! 0, du är fången, drottning!
Cleop. Fort, fort, ni raska händer! <‘Drar en dolk,).
Proc. <‘Afvöpnar henne,).	Håll, furstinna!

Gör ej er sjeif så ondt; mii blir befriad, Men ej förrådd.
	Cleop.	 Evad? Får man ej ens dö?
Den lisan får jsm till och med en hund! Proc. Cleopatma,
Missbruka ej min herres nåd med våld
Uppå ditt eget lif! Låt veriden se
Hans ädelmod, som icke låter döden
Få nalkas er.
	Cleop.	Hvar ur du nu, o död?
Kom hit! Kom, kom, kom, kom och tag en drottning, Värd många spenabarn och tiggare!
Proc. Håll måtta, drottnimmg!
Cleop. Jag ärnar hvarken äta eller dricka;
Om fåfängt tal en gång nödvändigt blir,
Ej sofva heller. Ja, jag skall förstöra
Stoftlmyddan, CaTsar göre Imvad han vill.
Vet, hemre, jag skall aldrig bära bojor
1 (iresars hof, ej heller röna näpst
Utaf den kalla Octavias nyktra blick.
Skall jag bli Imissad upp och förevisad
Vid hmmrmarop af packet smti Rom?
Nej, heldre må ett dike i Egypten
Mig bli en vänlig graf! Lägg mnig då heldre
Helt naken ned i Nilens dy att frätas
Af vattenkm’vp erbarmligt! Gör då heldre
Egyptens högsta pyramid till galge
Och hämig mig der i kedjor!
	Proc.	Ni går längre
1 edra hemska föreställningar,
An (iresar ger er skäl till.
	(DoLAImELLA uppträde~).
	Dol.	Proculejus,
Hvnd da har gjort, det vet din herre Cresar; —Han låter kalla dig; och drottningen
Skall jag bevaka.

	Proc.	Dem’med, Dolabella,
Ar jag belåten bäst. Var god mot henne. —(Till CLEOPATRA).
Till CaTsar skall jag säga hvad ni önskar, Om ni befaller.
Cleop.
Säg, att jag vill dö.
(PImOCULEJUS och soldaterna gå,).
Dal. Min höga drottning, ni har hömt mig alimnas?
Cleop. Jag vet ej.
	Dol.	Säkert känner ni mig dock.
Cleop. Stor sak i hvad jag känner eller hör. —Ni skrattar väl, mmär qvinnor eller barn
Förtälja drömmar? Är det icke löjligt? Dol. Hvad menar ni?
	Cleop.	Jag drömde, att det fanns
Esm imperator nämnd Marcus Antonius; —-
0, än en sådan sömn, att jag nmå se
Aummu en gång en sådan Irman!
	Dol.	Ni täcktes —
Cleap. En himumel var hans anlete, och der Stod sol och måne, hvilka lyste opp
Derm lilla nollan jorden.
	Dol.	Höga dmottning, —
Cleop. Hans armar famnade en verid; hans steg
En ocean. Hans röst var harmoni
Lik sfemernas, då han till vänner talte;
Men ville Iman uppskaka jordens krets,
Var den ett thordönsbmak. Hans gifmildhet,
Den kände ingen vinter, var en höst,
Som växte till ju mer der skömdades.
Hans nöjen, likt delfiner, buro högt
Sitt hufvud öfver svallet der da summo;
Kungar ocim furstar bumo hans livmée;
Som ringa skiljemynt, så föllo riken
Och öar ur hans hand.
	Dol.	Cleopatra, —

Cleop. Säg, fanns det nånsin eller kan det finnas En sådan uman, som den jag drömde om?
Dol. Nej, ädla drottning.
Cleop. Du ljuger ända upp till gudars öron.
Fins eller fanns der någonsin en sådan,
Är han för stor för dmömmens verld. Naturen
Blir bet, om hon med fantasin vill täfla;
Men att Antormius tänka sig, det var
Naturens seger öfver fantasin,
Högt öfver alla skuggspel.
	Dol.	Hör mig, drottning!
Stor som ni sjeif är er förlust; ni bär den
Som tyngden är till. Måtte aldrig jag
En önskad sällhet nå, om jag ej erfar
Ett qval, som studsar ifrån er till mig
Och skär mig in i hjertat.
	Cleop.	Tack, min vän!
Vet ni Imvad Cmsar ämnar göra med mig?
Dol. Jag tege helst med hvad ni dock bör veta,
Cleop. Ack, säg!
	Dol.	Fastän han ädelinodig är, —
Cleop. Vill han mig föra i triumf?
	Dol.	Furstinmm,
Jag vet, att han det vill.	<‘Bakom scenen,).
Ge rum för Cresar!

(CAEsAR, GALLUS, PRoCuLEJUS, M~oEnAs, SELmicus m. fl. konmma).

Cees. Hvem är Egyptens drottning?
	Dol.	Adla fru,
Se der är imperatorn.	(CLEOPATRA böjer knä,).
	fYes.	Nej, stig upp!
Ni får ej böja knä. Stig upp, jag ber;
Stig upp, Egyptemis drottning!
Cleop.	Gudarna
Så vilja ha. Min öfverman och Imerre
Jag måste lyda.

(iees.	Gör er ingen Oro;
Det onda, ni mig gjort, ehursm skmifvet
Uti vårt blod, vi skola minnas blott
Som ödets verk.
Cleop.	0, hela verldens herre,
Jag kan ej föra mmt min sak så väl,
Att jag blir ren. Jag tillstår, att jag varit
Besvärad af de fel, somn ofta förr
Mitt kön befläckat ha.
	Cees.	Cleopatra,
Vi	vilja Imeldre minska än fömstora.
Om ni er fogar efter våra planer, —De äro milda mot er — skall ni finna
Er väl vid bytet. Men om ni mig skyller
För grymhet, följande Antonli spår,
Beröfvar ni er allt hvad godt er ämnas
Och störtar edra barn i det förderf,
Som jag skall förekomma, om ni vill
Till mig er trygga. -— Nu jag måste gå.
Cleop. Och kan det, germomn verlden: den är er. Oss kan ni, liksom sköldar och troféer, På hvilken plats det täcks er, hänga upp. —Se här, min goda Imerre. (Ger C~itsAR ett papper,).
	tilees.	Råd mig nu:
Hvad skall jag göra för Cleopatra?
Cleop. Det är förteckningen på guld och nipper Och allt jag äger; allt är taget upp,
Förutan något smått. — Hvnr är Seleacus? Sel. Här, drottning.
	Cleop.	Det är min skattmästnre;
Låt honom tala och bevittna, herre, Att jag behållit intet för mig sjelf. Säg sanningen, Selencus! Vid ditt lif!
Sel. Sy heldre till min mun, än vid mitt lif Jag skulle ljuga.
Cleop.	Hvad Imar jag behållit?
Sel. Jo, nog att köpa lmvad ni gifvit upp.

Cees. Nå, m’odna ej, Cleopatra; jag gillar Er klokimet demuti.
	Cleop.	0 Cresar, se
Hur mängden följer lyckan! Mitt blir ert,
Och ert, om blott vi bytte vilkor, mitt.
Den der Seleuci otack gör mig galen.
Da slag ej trogname än fala tärnor!
Hvad? Ryggar du tillbaka? Rygga, du!
Men dirma ögon skall jag likväl hinna,
Oum ock de hade vingar. Niding, bofl
Missfoster!
(Yes. Goda drottning, låt er blidkas!
Cleap. 0 CaTsar, hvilken dödlig skam är detta
Då du behagar söka den betryckta
Och visa äran af ditt umajestät,
Så skall min egen slaf föröka ssmmman
Af mina plågor med sin hätskhet! Antag,
Att jag belmållit litet bjefs, o Casar,
Ett lappri, ungefär af sådant värde
Som man begåfvar nya vänner med:
Att jag lagt undan litet bättre graunlåt
Åt Livia och Octavia, för att vinna
En god bemedling; skall jag då förrådas
Af den jag uppfödt? Gudar! Det mig sänker
An lägre än mitt fall. .—			(Till SELEUCUS).
Gå bort, ty annars
Uppfiammar gaistan af mitt hat ur askan Utaf min lycka. Om du vome mensklig, Så hade da mig ömkat.
	Cees.	Gå, Seleucus!	(SELEUCUS går,).
Cleop. Vi stora blifva trodda för det onda,
Som andra göra. Falla vi, så stå vi
Till svars för allt, som gjordes i våmt namn;
Beklaga oss för det!
	Cees.	Cleopatra,
Hvad ni behållit eller gifvit upp,
Ha vi ej räknat på; det blifve ert,

Bestämdt till edra nöjen. Tro blott icke,
Att Ca~sar är en köpman, som vill pruta
Med er om kram. Var derför väl till mods
Och dröm er inga bojor, sköna drottning.
Vi	ämna så behammdla er, som rmi
Sjeif skall oss råda till. At nu och sof;
Vår önmhet är så stor om er, att säkert
Vi	blifva vänner. Nu farväl!

Cleop.	Min herre
Och min besegrare!
	Cees.	Ej så; -— farväl!
(C~EsAR och hans svit gå,).
Cleop. Han pratar, flickor, pratar blott, att icke Jag måtte handla ädelt mot mig sjeif.
Men Imör, Charmiana!	(Heiskar CHARMmANA i örat,). Iras. Furstinna, sluta; dagens ljus har flytt,
Och mörkret nalkas.
	Cleop.	Skynda dig tillbaka.
Besked är gifvet, allting är i ordning;
Uträtta det i hast.
6~harm.	Skall ske, mnin fru.

(DOLABELLA kommer tillbaka,).

Dol. Säg, hvar är drottningen?
	Charm.	Der.	(Går,).
	Cleop.	Dolabella?
Dol. Min fru, till följe utaf er befallning,
Den jag med vördnad ärar som en guddoms,
Ar jag nu kommen att er säga detta:
Igenom Synen har C~sar ärnat
Marschera fram; och inom trenne dagar
Skall ni med edra barn bli sänd förut.
Begagna denna nyhet; jag har uppfyllt
Er vilja och mitt löfte.
	Cleop.	Jag förblifver
Er gäldenär.

Dal. Och jag er tjenare. Farväl, furstinna! Cresnr väntar mig.
Cleop. Farväl, haf tack! —	(DoLAnELIA går,). Hvad tror du väl, min Iras?
Du, en egyptisk docka, skall bli visad
1 Roma så väl som jag; der handtverkspojkar
Med flottigt förskinn, hammare och tumstock
Upplyfta oss, för att oss rätt beskåda.
1 töcknet utaf deras andedrägt,
Vidrig af otäck föda, bli vi höljda
Och tvingade att dricka deras dunster. fras. Det gudarna förbjude!
	Cleop.	Jo, min Iras,
Så lär det ske. Ohyfsade liktorer
Oss skola klappa; trasiga poeter
Sig sjunga hesa om oss; histrioner
På gatan härma oss och våma nöjen;
Antonius visas drucken, och jag sjelf,
Cleopatra, se en gnällig pojke spela
Egyptens drottning i en skökas ställning! fras. J gode gudar!
Cleop. Ja, det är visst.
	fras.	Det skall jag aldrig se,
Ty mina naglar äro starkare
An mina ögon.
Cleop. Ja, ja det är sättet
Att gäcka deras upptåg och förinta
De dumma planerna. — Nå, Charmiana? (CHARIuIANA kommer tillbaka,).

Kläd mig som drottning, tärnor. Hemta hit
Min bästa skrud; jag vill till Cydnus åter
Och möta Antonius. — Iras, skynda dig! —Nu, Charmiana, är det tid att skynda;
När du den tjensten gjort, så må da leka
Till domedag. — Tag kronan hit och allt. —(IRAS går; buller bakom scenen,).

Hvad buller der?

(lEn soldat komnmer,).

Aold.	Derute står en bonde, Som vill nödvändigt se ers majestät; Han fikon Imar till er.
	Cleop.	Slåpp honom in.
Hur uselt verktyg gör ej ofta storverk!
Han ger mig frihet. Mitt beslut är fattadt,
Och jag har intet mer af qvinna qvar;
Från hufvmmdet och imed till fotabjellet
Ar jag af mammor; vanskeliga mnåne,
Du är ej min planet mner.
(Soldaten går,).

(Soldaten kommer tillbaka nmed en bonde, som bär en korg,).
	Sold.	Här är mannen.
Cleop. Gå bort och lemmma Imonom här
.(‘Soldaten går).
Säg, har du med dig Nilens vackra orm, Som dödar utan smärta?
Bond. Ja, visst har jag det. Men icke vill jag vara den som råder er att röra hononm, förty hans bett är alldeles odödligt, och den som dör af det, kan sällan eller aldrig komman sig.
Cleop. Vet du någon, som har dött deraf?
Bond. Många, många; män och qvinnor med. Det är icke längre se’n än i går, då jag hörde det utaf en, en genoumhederlig hustru, som bara hade det felet att hon lög litet emellanåt — och det bör ingen Imustru göra, mmtom på Imederligt vis. Hon berättade hur hon dog af bettet och har ondt hon hade. Hon talar minsann mycket godt om ormen, hon. Men den som vill tro allt hvad folk säger, han har inte godt af lmälften af hvad de göra. Men det är nu så tvifvelaktigt som någonting i verlden, att den der ormnen är en besynnerlig orm.
Cleop. Se så, farväl!
Bond. Jag önskar er mycken trefnad umed er orm.
(Sätter ned korgen,).
Cleop. Farväl!

Bond. Men kom ihåg, att om’men gör efter sin natur.
Cleop. Ja, ja, farväl!
Bond. Ser ni, ormen är inte att lita på, utom när lman är i förståndigt folks händer; förty det är minsann intet godt i ormen, inte.
Cleop. Var inte rädd; Iman skall ses efter.
Bond. Det är bra. Gif honom ingenting, det ber jag er, fömty Iman är inte värd födan, inte.
Cleop. Tror du, att han äter upp mig?
Bond. Ni skall inte tro att jag är så dum, att jag inte vet att satan sjelf inte äter qvinnokött. Jag vet nog, jag, att en qvinna är en läckerbit för gudarna, om icke satan reder till henne. Men de der kanalje satarna, de spela min själ gudarna många fula spratt med de der qvinnorna; förty utaf hvart ljog, som gudarna göra, ä’ alltid satarna framme och skämma bort de tio för dem.
Cleop. Godt! Gå din väg; farväl!
Bond. Ja, sant är det; nu önskar jag er mycken tref
nad med er orm.	(Går,).

(IRAS kommer tillbaka nmed en nmantel, en krona m. m.,).

Cleop. Tag hit min mantel, sätt min krona på,
Odödlighetens trängtamm bor i mig.
Egyptens drufvosaft skall dessa läppar
Ej mera fukta. — Raskt, min Iras, raskt! —Jag tror jag Imör Antonimms kalla medan;
Han reser sig han prisar mitt beslut.
Jag hör hur han bespottar C~sars lycka,
Den Zeus ger menskan, för att få ett svepskäl
Att harmas efteråt. — Jag kommer, make!
Till detta namn berättigar mitt mod.
Jag är eld och luft; da andra elementer
Ger jag tillbaka nu. — Nå, är det färdigt?
Kom då, tag mina läppam’s sista glöd!
Farväl, Charumiana! Iras, långt farväl!

(Hon kysser dem; IRAS faller ned och dör). Du faller? Har jag ormen på min läpp?

Om du och lifvet skiljas åt så vänligt,
Så liknar döden just en brudgums rmypning —Gör ondt, men älskas dock. Du ligger stilla?
Om så du dör, förkunnar du att veriden
Ar icke värd att taga afsked af.
Charm. Brist, tunga moln, och regna; låt mig säga, Att sjelfva gudarna gråta.
	Cleop.	Jag blir utskämd!
Hon möter först den lockiga An~onius; Han frågar henne, slösar bort den kyss, Som är för mig en himmel. — Huggorm, kom!
(Sätter ormen till sitt bröst,).
Din skarpa tand skall lösa upp med ens
Mitt lifs invecklade och hårda knut.
Du arma dåre med ditt gift, blif ond
Och skynda dig! Om du blott kunde tala,
Du skulle kalla C~sar för en narr,
En hjelpiös narr.
	Charm.	Dmm morgonstjerna!
Cleop.	Tyst!
Du ser ej lilla barnet vid mitt bröst,
Som dir till sömims sin amma.
	L1ha’rm.	Brist, o brist!
Cleop. Som balsam ljuft, som luften lent och svalt —Antonius! — Ja, dig tar jag ock!
(‘Lägger en annan huggorm på armen,).
Hvi dröjer jag?	<Dör,). Charm. 1 denna öde verld?
Välan, farväl! Död, triumfera nu!
1 dina armar sluter du en qvinna
Förutan like. Lyck er, mjuka fönster!
Så kungligt öga skall ej nånsin mer
Se gyldne Phoebus. — Kronan sitter snedt;
Jag rättar den i lag. Se’n vill jag leka.
(Vakten rusar in,).
1 Sold. Hvar är Cleopatra.
Charm.

XII.	13

1 Sold. Ett bud från Cresar —
	f?harm.	   Kommer något sent.
		(Sätter en. orm till bröstet,).
O	kom! Ack, skynda! Knappt jag känner till dig. 1 Sold. Hör hit! Fömloradt! C~vsar är bedragen.
2 Sold. Bed Dolabella komma; Iman uns här.
1 Sold. Hvad nu? Ar detta väl gjordt, Charmiana?
Charm. Ja, väl gjordt, som det höfves en furstinna Upprunnen från så många stora kungar.
Ha, krigsman!	(Dör,). (DoLAnELLA kommer,).

Dol. Hvad är på färde?
2 Sold.	Alla döda.
	Dol.	Ca~sar,
Din aning riktig var; du koummer sjelf Att se det fasansvärda skådespel, Som du sökt hindra.
Röster. (Bakom scenen,). Plats der, plats för C~sar!
(C~EsAu kommer med svit,).

Dol. Ni spådde alltför sant! Hvad ni befarat, Har redan skett.
	£‘ees.	På slutet aldra ädlast!
Hon gissade vår plan, och kungligt stor
Gick hon sin egen väg. — Hur dogo de?
Jag ser ej blod.
	Dol.	   Hvemn var här hos dem sednast?
	1 Sold.	En simpel bonde, som kom hit med fikon;
Här står hans korg.
	Cees.	Således gift!
	1 Sold.	0 Cauar,
Charmiana lefde nyss; hon stod och talte
Och satte diademet uti ordning
Uppå den dödas hufvud; skaif i kroppen
Och sjönk på en gång ned.
	f3ees.	Du ädla svaghet!
Om gift de tagit, skulle de ha uppsvällt;

Men hon ser ut som sömnen, tyckes än
Uti behagens trollnät vilja fånga
En ny Antonimms.
	Dol.	Här på hennes bröst
En blodprick syns, som något svullen är; På armen också.
1 Sold.	Spår utaf en huggorm! På dessa fikonbladen sitter slem, Just sådant som lmuggormen plägar lemna 1 Nilerms hålor.
	Cees.	Ganska sannolikt
Att så hon dött, ty hennes läkare
Har sagt mig att hon ständigt efterforskat
Hur döden lättast nås. — Lyft hennes bädd
Och skaffa hennes tärnor härifrån. —Bredvid Antonius skall Imon bli begrafveu;
Ej någon grift på jorden famna skall
Ett par så ryktbart. Händelser som denna
Uppröra äfren den, sons vållat dem,
Och deras öde blir ej mindre ömkadt
An ärad den som har dem bragt. derhän
Att bli begråtna. Hela Imären må
1 krigisk ståt vid deras likbår stå:
Se’n tåga vi till Rom. — Gå, Dolabella,
Att denna sorgefest i ordning ställa.	(De gå,).

KÖPMÄNNEN 1 VENEDIG.

PERSONER:

Dogen i Venedig.
Prmnsen af Raroeco, frmare tiD
Prinsen af Arragon, 5 Poetma.
ANTONIO, köpman i Venedig.
DASSANIO, hans vän.
SOLANIO,
SALARINO Antonios vänner.
GRAZJANO,
LORENZO, Jessikas ämskare.
SnYLOCII, en Jude.
TUBAL en annan Jude, Shymoeks van.
LANCELOT GOBBO, Shyloeks betjent.
GOBBO den ämdre, Laneemots fader.
SALERIO.
LEONARDO, Basaanios betjent.
JIALTIIASAR, )
	STEFANO,	Portias betjenter.
PORTIA, en ung och rik fröken.
NERISSA, hennes kaiamarjnngfru.
JESSIKA, Shymocka dotter.
Venetianaka senatorer, embetsman vid domstolen, fangvaktare, betjening, m. fl.

SR~.DEPLATSEN är dems i Venedig, dems på I3elmont, Portias landtgård.

FOTISTA AKTEN. FÖRSTA SCENEN.
Venedig. En gata.

(ANTONIO, SAIARmNO och SOLÄNIO uppträda,).

Ant. Minsann jag vet hvi jag så ledsen är.
Det plågar mig; er äfven, som jag hör.
Men Imum’ jag fått det hur det kommit på mig,
Hvad ämne det är gjordt af, har det alstrats,
Vet jag ej än.
Och så försoffad gör mig detta svårmod,
Att knappast sjelf jag känner mig igen.

Sal. Er tanke drifver kring på Oceanen,
Der edra rangskepp med da stolta segel
Likt furstar, rika lmöfdingar af vågen,
Och liksom i triuruftåg midt på sjön,
Sig yfva framför krämarns lilla skuta,
Som bugar sig och Imelsar ödmjukt, när
De flyga den förbi med väfda vingar.
Sol. Ja, hade jag så mycket gods på sjön,
Så vore största delen af min tanke
Hos min förhoppning utomlands. Jag skulle
Beständigt utströ gräs, att forska vinden,
Se efter hamn och kaj och redd på kartan;
Och hvarje föremnål, som väckte fruktan
För skepp och laddning, väckte ganska säkert
Mitt svårmod ock.
Sal.	Min egemm nimdedrägt,
Som kylde af min soppa, skulle blåsa
Frossbrytning på mig, när jag tänkte på
Hvad skada stormens ande gör på sjön.
Ej såge jag ett timglas med sitt saadfall,
Förrän jag tänkte straxt på grund och bankar
Och på min stolta Jason fast i sanden
Med märsen ncdom skrofvet sänkt, att kyssa
Sin djupa graf. Och om jag gick i kyrkan
Och såg den helga byggnaden af sten,
Månri’ jag ej tänkte straxt på skär och klippor,
Som, om de rörde blott mitt vackra fartyg,
1 svallet skulle strö dess specerier,
Beslöja vågens vrede med mitt siden, —Ja, med ett ord: ‘U dag värd det och det,
I morgon intet!” Skall jag kunna tänka
På detta allt, men icke kunna tänka
Att jag sorgbunden blef, om sådant hände?
Säg intet mer! Antonio, det vet jag,
Ar ledsen, ty han grubblar på sin handel.
Ant. Nej, tron mig, nej! Min lycka är att prisa; IMin egendom är icke anförtrodd