Åt blott en enda köl, en enda hamn;
Ej heller är min hela välfärd lemnad
Till pris åt detta årets händelser,
Således gör min handel mig ej tungsint.
Sol. Så är ni kär då?
	Ant.	Fy!
	Sol.		Ej heller kär?
Nå väl, då leds ni derför att ni ej
Ar glad och mnntcr. Bättre då att dansa
Och le och säga att ni munter är
För det ni ej är ledsen. Ra, vid Janus,
Den dnbbelhöfdade! Naturen skapar
Rätt underliga knrrar understnndom:
En kisar jemt emellan ögonlocken
Och skrattar som papgqjan åt ett vallhoru;
En annan är så ättiksnr i synen,
Att han ej visar tänder för att le,
Om också Nestor funne skämtet roligt. (BAsSANIo, LouENzo och GnäzJAxo uppträda).
ilär är Bassanio, er ädle frände, Graziano och Loreuzo; lef då väl! Vi lemna er i bättre sällskap an.
Sal. Jag skulle dröjt tilldess jag fått er munter, Om ingen bättre förekommit mig.
Ant. Uti min aktning står ert värde högt; Ni har visst göromål, och passar på
Tillfället att gå bort; så tar jag saken.
Sal. God morgon, mina herrar.
Bass. Nå väl, god’ herrar, när, när få vi skratta? Man ser er nu så sällan; är det rätt?
Sol. Vid läglig tid uppvakta vi er åter.
(SALAIIINO och SoLANlO gå).
Lor. (Till BAssANIo). Då nu Antonio ni råkat har, Så gå vi båda från er; men, Bassanio,
Kom väl ihåg i middag byar vi råkas.
Bass. Jag skall ~j uteblifra.
Graz. Ni ser så ledsen ut, Antonio.

Ni lägger verlden allt för tungt på hjertat;
Man mister henne, om man grubblar mycket.
1 sanning, ni är underbart förändrad!
Ant. För mig är verlden verlden blott, Graziano, En skådeplats, der byar en har sin roll,
Och min är sorglig.
	Grcfz.	Låt mig spela narren!
Med lust och fröjd må skrynklorna då komma;
Må lefvern heldre glödgad bli af vin,
An hjertat isadt af bekymrens suckar.
Skall den, hvars blod är varmt, väl sitta der
Lik farfar sin af alabaster huggen?
Och sofva vakande, och få sig gulsot
Af trumpenhet? Nej nej, Antonio,
Jag är din vän; hör hur min vänskap talar.
Det finnes menskor, hvilkas panna jemt,
Liksom en pöl, har samma öfverdrag,
Och som en envis tystnad bibehålla
1 afsigt att förvärfva sig ett sken
Af visdom, vigt och djup betänksamhet,
Som om man sade: “Jag är herr Orakel,
Och har jag öppnat mun, får ingen knysta.”
0, min Antonio, jag känner mången,
Som endast derför att han intet säger
Anses för vis, och som, det vet jag säkert,
Ifall han talte, skulle bringa folk,
Som hörde det, i den fördömelsen
Att säga ett: “du dåre !“ till sin broder.
En ann’ gång skall jag säga mer om detta~
Men fiska ej med svårmods-kroken efter
Den der narr-simpan, det der isla skenet.
Loreuzo, kom! — Farväl emellertid; —“1 eftermiddag slutas min predikan.”
Lar. Nå väl, vi lemna er tills det blir middag. —Sjelf lär jag väl på detta sätt bli räknad
Ibland de stumma visa männen, ty
Graziano tar jn ständigt från mig ordet.

KöPMANNEN 1 VENEDIG. 1, l.

Graz. Håll mig blott sällskap två år till, så skall Du glömma hur din egen stämma låter.
Ant. Farväl! Ni skall få se, att jag kun prata.
Graz. Nå, tack för det! Ty tystnaden är blott rekommendabel
För rökt oxtunga och den mö som ej mer är passabel.
(GRAZIANO och LoRENZo ga,).
Ant. Var det nu någonting?
Bass. Graziano talar en oändlig hop ingenting, mer än någon menniska i hela Venedig. Hans förnuftiga tankar äro som ett par hvetekorn, gömda i två skäppor agnar:
man kan få söka hela dagen innan man finner dem, och när man fått rätt på dem, äro de icke värda det besvär man gjort sig.
Ant. Nå, säg mig nu: hvad är det för en fröken, Till hvilken ni vaflfärdas skall så hemligt,
Och som ni skulle tala om i dag?
Bass. Antonio, det är er icke okändt
Hur pass jag kommit har på obestånd,
1 det att jag fört stat och Iefvat amer
An mina svaga medel knude tåla.
Ej sörjer jag att jag är hindrad nu
Från denna lyx; jag grubblar endast på
Hur jag med heder slippa må den skuld,
Hvari min lefuad, allt för öfverdådig,
Har mig försänkt. Min vän, er är jag skyldig
Det mesta så i penniugar som vänskap;
Er vänskap manar också mig att yppa
För er de planer och förslag jag har
Att blifva fri från allt som jag är skyldig. Änt. Nå, tala då, Bassanio, jag ber;
Och står er plan — som sjeif ni alltid stod —Med hedern i förbund, så var förvissad
Att jag, min börs och allt hvad jag förmår
Står till er tjenst så snart ni det behöfver.
Bass. När jag som gosse snistade en pil, Så sköt jag maken a1 med samma fart,

At samma håll, med mer uppmärksamhet
På hvar den föll. Med det att våga begge
Fann jag dens ofta begge två igen.
Jag nämner nu för er en sådan barniek,
Ty det som följer se’n är idel oskuld.
Rätt mycket är jag skyldig er och har
Som kitslig pilt förslöst hvad jag blef skyldig;
Men täcks ni skjuta af ännu en pil
At samma håll som ni sköt af den första,
Så tror jag visst — så vaksam skall jag vara —Att jag ert sista lån tillrättaskaffar
Och blir en tacksam gåldnär för det första.
Änt. Ni känner mig, och ni förstör blott tiden
Då så ni krusar med min vänskap. Ja,
Ni förorättar mig långt mera nu
Med tviflet om jag vågar allt för er,
An om ni slösat bort allt hvad jag äger.
Säg derför endast hvad jag har att göra,
Som, efter kvad ni vet, af mig kun göras,
Och jag är färdig genast; tala nu.
Bass. 1 Belmout är en fröken, rik och skön
Och — kvad som är förmer än skön — begåfvnd
Med höga dygder. Ifrån hennes ögon
Mottog jag fordom stumsna, hulda bnd.
Hon heter Portia, visst i värde jemngod
Med Catos dotter, Bruti Portia.
Det är ej heller obekant i veriden,
Ty alla fyra vädren blåsa dit
Berömda friare; de ljusa lockar
Kring hennes tinning likna gyldne vädurns,
Och det gör Belmoats slott till Koichos’ strand,
Och mången Jason far att vinna henne.
Ack, min Antonio, hade jag blott medel
Att täfla värdigt med en enda bland dem,
Så spår mitt hjerta mig en sådan framgång,
Att utan tvifvel jag der lyckas skalle.
Äsmt. Du vet, allt kvad jag äger är på sjön;

KöPiNIANNEN 1 VENEDIG. 1, 2.

Nu har jag hvarken pengar eller varor
Att skaffa dig kontanter med. Försök
ilvad min kredit förmår uti Venedig;
Den skall jag spänna till det yttersta,
För att utrusta dig till Belmonts-resan.
Hör efter straxt — jag sjelf skall göra så —Hvar pengar finnas; jag i borgen går gå).
Och tvifiar icke på att du dem får.

ANDRA SCBNEN.

Belmont. Ett rum i PORTIAS hus.

(POuTIA och NERISSA uppträda,).

Port. Det är visst och sant, Nerissa; min lilla person är trött vid denna stora verlden.
Ner. Det kunde ni vara, min goda fröken, om ni hade samma öfrerfiöd på missöden som på lycka. Och likväl, efter hvad jag kan se, är man lika sjuk, när man öfverlastas med för mycket, som när man dör af svält. Det är derföre ingen liten lycka att befinna sig på medelvägen. Ofverflöd ger grå hår; lagom lefver längst.
Port. Förträftliga ordspråk och väl deklamerade!
Ner. De vore ändå bättre, om de blefve väl iakttagna.
Port. Om det vore lika lätt att göra som att veta hvnd som bör göras, så blefve kapeller, kyrkor och torp-stugor fursteslott. Det är en god predikant, som följer sina egna lärdomar. Jag kan lättare lära tjugo kvad som är rätt, än vara en bland de tjugo och följa min egen föreskrift. Hjernan kan tänka ut lagar för blodet, men ett hetsigt lynne springer lätt öfver ett kallt beslut. Den kollriga ungdomen hoppar vig som en harQ öfver den lama betänksamhetens garn. Men dessa spetsfundigheter förslå icke till att välja mig en man. — Ve mig, välja! Jag får kvarken välja den jag vill, eller förkasta den jag afskyr; så är en lefvande dotters vilja inskränkt af en död faders sista
203

vilja. Är det icke hårdt, Nerissa, att jag hvarken kan välja eller förkasta?
Ner. Er far var alltid dygdig, och de fromma hafva goda iugifvelser på dödsbädden. Derföre skall i det lotteri, som han påfann med de tre skrinen af guld, silfver och bly, och hvari den, som väljer efter hans sinne, väljer rätt, visst ingen träffa det rätta, utom den som älskar er uppriktigt. Men säg : klappar ej ert hjerta för någon af de förnäma friarne, som redan anmält sig?
Port. Jag ber dig, iäkna upp dem; och i den ordning du nämner dem, skall jag beskrifva dem; efter min beskrifning må du gissa till min böjelse.
Ner. Först är här en neapolitansk prins.
Port. Jo, det är en riktig sprakfåle! Han talar aldrig om annat än sin häst och anser för en stor tillökning i sisma vackra egenskaper, att han kan sko honom sjelf. Jag fruktar mycket, att hans nådiga mamma försett sig på en hofslagare.
Ner. Se’n kommer pfaltzgrefven.
Port. Han gör aldrig annat än rynkar pannan, lika-som han ville säga: “vill ni ej ha mig, så låt bli !“ Han åhör lustiga historier och småler icke en gång. Jag är rädd för att han blir förvandlad till den gråtmilda filosofen, när han blir gammal, ty annars kunde han aldrig se sa ohöfligt allvarsam ut i sin ungdom. Jag ville heldre bli hustru åt en dödsskalle med ett par benknotor i kors, än med någondera af dessa. Gud bevare mig för dem båda!
Ner. Hvad säger ni om den franska herrn, rnoasieur le Bon?
Port. Gud har skapat honom, derföre må han passera för meuniska. Det är visst synd att gäckas; men han! Han har ju en häst, ä~då bättre än Neapolitanarens; en bättre ful vana att rynka pannan, än pfaltzgrefven; han är hvadsomhelst och ingenting. Om en trast sjunger, så gör han straxt en kapriol; fäkta gör han med sin egen skugga. Gifte jag mig med den, så gifte jag mig med tjugo på en
204

gång. Om han försmådde mig, så kunde jag förlåta honom, ty om han också blefve alldeles galen af kärlek till mig, kunde jag dock aldrig svara mot hans böjelse.
Ner. Nå, hvad skulle ni då säga om Fanicoabridge, den unga engelska baronen?
Port. Ingenting, det vet dn; ty hvarken förstår han mig, eller jag honom. Han kun hvarken Latin, Franska eller Italienska; ock att jag ej kan för ett öre Engelska, det kan tyvärr besvärjas inför domstol. Det är ett hyggligt karlporträtt, men ack, hvenm kan väl språka med en stum figur? Hur underligt han kläder sig se’n! Han har visst köpt sin jacka i Italien, sina vidbyxor i Frankrike, sin nmössa i Tyskland, och sitt väsende öfverallt.
Ner. ilvad tycker ni omn den skottska lorden, hans granne?
Port. Att han har mycken christelig kärlek till sin nästa; ty han tog ett sing vid örat till läns af Engelsmannen, och svor på att han skulle betala honom, när han kunde. Jag tror, att Fransosen gick i borgen för honom som för egen skuld.
Ner. Har behagar er den unga Tysken, hertigens af Saxen systerson?
Part. Mycket illa om morgnarna, då han är nykter, och högst illa på eftermiddagen, då han är drucken. När han är som bäst, är han litet sämre än en menniska; och när han är som sämst, litet bättre än ett kreatur. Det må nu hända det värsta som kan hända; honom hoppas jag likväl att kunna göra mig qvitt.
Ner. Omn han nu erbjöde sig att välja, och valde den rätta lådan, så skulle ni vägra att uppfylla er fars testamente, ifall ni vägrade att ta honom.
Port. Det är just af frnktan för det värsta som jag ber dig ställa en stor pokal med rhenskt vin på det orätta skrinet; ty om också hin onde vore inuti skrinet, och denna frestelse utanpå, så är jag säker på att han valde det. Heldre hvad som helst, Nerissa, än gifta mig med en svamp!
Ner. Ni behöfver ej frukta för att få någon af dessa
205

herrarna, min fröken. De ha meddelat mig sin föresats, och den är verkeligen att resa hem igen och ej vidare oroa er med frieri, så framt ni ej står att vinna på annat sätt, än efter er fars förordnande om skrinen.
Port. Om jag lefde tills jag blefve så gammal soum Sibylla, så skall jag dock dö lika god jungfru som Diana, ifall ingen får mig på det sättet som min far föreskrifvit. Det fägnar mig att den här friarehopen är så förnuftig, ty det är ingen ibland dem, som jag icke önskar långt härifrån, och jag ber himlen beskära dem en lycklig resa.
Ner. Mins ni ej, min fröken, ifrån er fars tid en Venetianare, som var på en gång vitter och tapper, ocim som kom hit i sällskap med markisen af Montferrat?
Port. Ja, ja, det var Bassanio; så tror jag, han hette. Ner. Ganska riktigt. Bland alla karlar, som mitt narraktiga öga betraktat, var han visst den som mest förtjente en vacker fru.
Port. Jag erinrar mig honom mycket väl, 0dm jag erinrar mig att han var värd dina loford. (En betjent kommer,). Nå, hvad är det?
Bet. De fyra främmande herrarna önskade få göra sin afskedsuppvaktning; och så är här en stafett koummen ifrån en femte, prinsen af Marocco, som förmäler att prinsen, hans herre, inträffar här i qväll.
Port. Om jag lika hjertligt kunde bjuda den femte vara välkommen, som jag ger de andra fyra mitt farväl, så skulle jag vara glad öfver hans ankomst. Ar han god som en ~ngel och svart som en djefvul, så ville jag i alla fall heldre skriftas än giftas med hans biträde. Kom, Nerissa. — Gå da förut, min gosse. — Knappt stänger man porten för en friare, förrän en annan bultar på.
(De gå).

TREDJE SCENEN.
Venedig. Ett torg.

(BAssANIO och SIIYLoOK upptrcmda,).

Shyl. Tretusen duka ter, — godt!
Bass. Ja, herre, på tre månader.
Shyl. På tre månader, — godt!
Bass. Och, som sagdt är, Antonio går i borgen.
Shyl. Antonio skall bli borgen, — godt!
Bass. Kan ni hjelpa mig? Vill ni visa mig den god-beten? Får jag veta ert svar?
Shyl. Tretusen dukater, på tre månader, och Antonio borgen.
Bass. Ja, hvad svarar ni på det?
Shyl. Antonio är en god rann.
Bass. Har ni nånsin hört någon påstå motsatsen?
Shyl. Nej, nej, nej, nej! — Då jag säger att lina är en god sann, så menar jag, förstår ni, att han är vederhäftig; men hans egendom står dock på spel. Han har en tremastare på färd till Tripolis, en annan åt Indien. Dessutom hör jag på Rialto, att han har en tredje åt Mexico, en fjerde åt England — och dessutom har han andra spekulationer både här och der. Men skepp, det är allenast bräder, ocim matroser ä’ allenast menniskor; det fns land-råttor och vattenråttor, vattentjufvar och landtjufvar; sjöröfvare menar jag, och så är det fara för vågor, vindar och klippor. Men med allt det der är mannen ändock vederhäftig: — tre tusen dukater — jag tror, att jag kan antaga hans borgen.
Bass. Var försäkrad om att ni kan det.
Shyl. Ja, jag vill försäkra mig om att jag kan det, och för att jag må bli försäkrad, så skall jag tänka på saken. Kan jag få tala med Antonio?
Bass. Om ni behagar äta middag med oss i dag.
Shyl. Joo! Känna os af fläsk; förtärn den boning, kvari er profet, Nazaréern inqvarterade djefrulen! Jag vill köpa
207

och sälja med er, jag vill prata med er, spatsera med er, och så vidare. Men jag vill ej äta med er, dricka med er, ej heller göra bön med er. Hvad nytt från Rialto?
—	Evem är det som kommer der? (ANTONIO kommer,).
Bars. Det är signor Antonio.
Shyl. (Ytfsides,). Se hur han smilar som en publikan!
Jag hatar honom, ty han är en Christen,
Dock mest föm det att lina af usel dumhet
Ger gratis lån och sätter ned vår ränta.
Om jag får riktigt tag omkrine hans Imöfter,
Så skall mitt gamla groll lystmätet få.
Vårt helga folk han hatar, och han smädar —Ja till och sned i stora köpmanssamqväm, —Mig, min trafik, min välförtjenta rikdom,
Och kallar allt för ocker. Må min stam
Förbannad bli, om jag förlåter honom! Bass. Nå, Shylock, hör ni då?
	Shyl.	Jag räknar öfver
Hvad jag för ögonblicket har kontant;
Och, efter hva.d jag ungefär kan minnas,
Kan jag ej skaffa hela summan genast, —Tretusende dukater. — Nå, än se’n?
En rik Israelit, som heter Tubal,
Skall hjelpa mig. —~ Tyst! På hur många månar
Begärde ni? —	(Till ANTONIO)
Frid vare er signor!
Vi	stodo jmsst och talade om er.
Änt. Shylock, fastän jag aldrig lånar sjelf Så att jag tager eller gifver ränta, Så kun jag för en vän, som är i trångmnål,
Väl handla mot min vana. —	(Till BASSANIO).
Vet han redan
Hur mycket ni vill Ima?
	~S7iyl.	Ja visst, ja visst!
Tretusende dukater.
	Ant.	På tre månar.

Shyl. Tre månar, ja; — det hade jag glömt bort. INå väl, er borgen då! Låt se, — men hör ni, Jag tror, ni sade att ni aldrig nånsin
Tar ränta eller ger.
	Ant.	Det gör jag aldrig.
Shyl. Då Jacob gick i vall med Labans får —Och Jacob var från fader Abraham —Så visligt hade ju hans mor ställt till -—Den tredje godsberru; ja, han var den tredje.
Änt. Hvad hör det der till saken? Tog han ränta?
Shyl. Nej, ränta tog han ej; ej hvad ni kallar
Rent af för ränta. Märk Isvad Jacob gjorde:
När kan och Laban konimit öfverens om
Att alla lam, som blefvo brokiga,
Dem skulle Jacob få till lön; se då,
Vid höstens slut, när fåren sökte gumse,
Och när fortplantningsverket gick deran
Ibland den ulliga föräldrahopen,
Då skalade den sluga herden käppar
Och ställde dem just under sjelfva akten
Midt framför fåren uti deras brunst.
När de nu togo sig och lammade,
Så blefvo lammen brokiga — och Jacobs.
Så gjorde han sig vinst och blef välsignad:
Vinst är välsignelse, när mnan ej stjäl den. étnt. Då l~jente Jacob för en lyckträff blott,
En sak hvars utgång icke han bestämde,
Ty det var himlen som den styrde så.
Skall detta vara ett försvar för ocker?
Ar väl ert guld och silfver får och gumsar?
Shyl. Jag vet ej just; -~ fortplaatningeu går bra.~ —Men hör, signor.
	Änt.	Ser du, Bassanio,
Fan sjelf kan tyda skriften till sin fördel.
En elak själ, som vågar åberopa
Det Iseliga till vittnesbörd åt sig,
Ar mycket lik en skurk med vänlig uppsyn,
	XII.	14	209

Ett vackert äpple ruttet inuti. —
O	huru skön är icke falskhets yta! Shyl. Tretusende dukater! Vacker summa!
Tre usånader från tolf — låt se procenten. Äat. Nå, Sisylock, få vi blifva er förbundna? Shyl. Signor Antonio, mången gång och ofta
Försmädade ni mig uppå Rialto
För mina penningar och mina räntor.
Jag det fördrog med tålig axelryckning,
Ty tåla är ett arf för vår nation.
Ni skällde mig för hedning och för blodhund
Och spottade på min ebraiska kalt,
Blott derför att jag nyttjar hvad jag äger.
Nå väl, nu syns det, att ni mig behöfver.
Jo jo! Ni kommer till mig, och ni säger:
“Sisylock, jag vill ha mynt!” Så säger ni,
Ni som förut har spottat mig i skägget
Och sparkat mig liksom man sparkar ut
En främmad mops ur dörra. Ni vill ha mynt:
Hvad bör jag svara er? Bör jag ej svara:
“Ha hundar mynt? Och tror ni, att en mops
Kun låna ut tretusende dukater?”
Kanske jag skulle buga mig i stoftet
Och hviska underdånigt som en slaf
Och säga: “nådig herre, sista Onsdag
Täcktes ni spotta på mig, sparka mig,
Och häromdagen fick jag heta hund;
För dessa höfligheter vill jag nu
Så	mycket penningar er ge till låns.” Ant. Jag kunde kalla dig så än en gång
Och spotta på dig, äfven sparka dig.
Om du vill låna oss besagda summa,
Så gif oss den, men icke som åt vänner,
Tv vänskap tog ej någonsin en skörd
Af ofruktbar metall ifrån sin vän;
Nej, låna heldre åt din fiende:

KOPMANNEN 1 VENEDIG. 1, 3.

Ar han ej pnnktlig, kan du helt trankilt Straffränta ta.
Shyl. N~j, hör man hur ni stammar!
Jag vill stå väl med er och bli er vän,
Förgäta all den smälek ni mig gjort,
Förbjelpa er nr nöden och ~j taga
En skärf i ränta; men ni vill ej höra! —-
Det är jil menskligt?
	Aut.	Ja, det vore menskligt.
SIm yl. Och denna menskhighet vill jag er visa.
Följ med mig till notamius publicus
Och gif mig er revers. Sätt upp för roskuhl —Ifall ni ~j betalar mig tillbaka
På dag och ort den summan eller den,
Allt efter sedeins lydelse — det vitet,
Att jag får skära ut ett skålpund kött
Utur er kropp, hvarhelst det lyster mig.
Änt. Nå topp! Jag skrifver under den reversen Och prisar Judens mensklighet på köpet!
Bass. För min skull får ej sådant vite sättas, Då blir jag heldre i förlägenhet.
Ant. Var obekymrad, det försittes icke.
Om tvenne månader — en månad förr
An sedeln är förfallen — väntar jag
Tre gånger tre den sedelus fulla värde.
Shyl. 0 fader Abraham! Se dessa Christna:
Hur deras eget hårda handlingssätt
Lär dem att misstro andras tankar! — Säg,
Om han försummar sig, hvad vinner jag,
Ifall jag skulle kräfva ut mitt vite?
Ett shålpund karikött, skuret ur en karl,
Ar det så mycket värdt, så användbai t,
Som kött af får och nöt? — Annu en gång:
Jag söker blott hans vänskap med min väntjenst!
Vill	han ta mot den, — godt! Om ~j, — farväl!
Men låt mig ej bli skymfad för min godhet.
Ant. Ja, Shylock, jag ger ut en sådan sedel.

Shyl. Nå, möt mig genast hos notarien då;
Låt sätta upp vårt lustiga kontrakt,
Jag går och pungar in dukaterna,
Ser om mitt hus, som är i dålig hand
Och vaktas af en misshushållsam slyngel.
Jag koummer genast.
	Änt.	Goda Jude, skynda! —
(SIIYLOCK går,).
Den der Ebréen blir säkert Christen snart; Hans sinne tycks ha fått en högre lyftning.
Bass. Jag hatar vackra ord och nedrig syftning. Änt. Kom, frukta ingenting för det, min vän,
Jag har ju mina skepp långt förr igen.	(De gå,).

ANDRA AKTEN. FORSTA SCENEN.
Belmont. Ett rum i Portias hus.

(Trump et klang. Prinsen af MAnocco och hans svit; PostTIA, NEnIssA och andra af hennes svit uppträda,).

Mar. Försmå mig icke för min mörka hy,
Den heta solens skuggiga livrée,
En sol med hvilken jag är slägt och granne.
För hit den skönsta muan från höga norden,
Der Phoebi glöd knappt tinar upp en ispigg,
Och låt oss åderlåtas och se till
Hvems blod är mera rödt, hans eller mitt.
Just detta anlete, min fröken, har
Skrämt tappra män; jag svär det vid min kärlek,
De fagraste stolts jungfrnr i mitt hemland
Ha till och med tyckt om det. Ej jag vill
Bortbyta denna by, om ej det vore
För att ert hjerta få., min hulda drottning.
Port. Uti mitt val får jag ej ledas ensamt
Af ett flick-ögas kinkighet i tycke.
Dessutom —- lotteriet om mitt öde
Förnekar mig det fria valets rätt.

Dock, om min fars uppfinning ej mig band
Och tvang mig att som maka lemna mig
At den som får mig på det sätt jag sagt;
Då stode ni, ryktbara prins, så högt
Som någon utaf dem, jag hittills skådat,
Uti min gunst.
Mar.	Det tackar jag er för.
Jag ber, ledsaga mig till skrinen nu,
Att pröfva lyckan der. Vid denna sabel,
Som fällt en Soplmi och en persisk furste,
Och somn har vunnit trenne slagtuingar
Utaf sultanen Soliman — jag ville
Det bistraste bland ögon ljunga ned,
Den största hjeltesjäl i veriden trotsa,
Ifrån björninnan rycka hennes ungar,
Ja håna lejon rytande af svält,
För att dig vinna, fröken. Men, o ve!
När Herkules ocis Lichas spela tårning
Om hvem som är den tappraste, så kan
Den svaga handen slå det högsta kastet.
Så blir Aleides af sin page besegrad,
Och så kan jag, ledd af den blinda lyckan,
Förlora hvad en sämre kanske vinner
Och dö af grämelse.
	Port.	Ni måste taga
ilvad ödet ger; ej välja eller ock Förut gå ed: “att, om ni väljer orätt, Ej nånsin tala med en qvinaa mer Ett ord om giftermål.” Betänk er derför.
Mar. Jag skall ej heller. Alltså, friskt till verket! Port. Till templet först; på eftermiddagen
Afgörs ert öde.
Mar.	Lycka, styr mitt val,
Som ger mig himlar eller afgruadsqval!
<‘De gå).

ANDI~A SCENEN.
Venedig. En gata.

(LÅNcELOr Gonno konrmer~l.

Lanc. Visserligen, mitt samvete tillåter mig nog att jag rymmer ifrån den här Juden, husbond’ min. Den lede flenden rycker mig i armen och frestar mig och säger: ‘~Gobbo, Lancelot Gobbo, kära Lancelot,” eller “kära Gobbo,” eller “kära Lancelot Gobbo, nyttja dina ben, tag ett skutt och spring din väg !“ Mitt samvete säger: “nej, akta dig, min ärliga Lancelot; akta dig, min ärliga Gobbo,” eller, som förut är sagdt, “min ärliga Lancelot Gobbo; löp inte, håll dig för god att ta till benen.” Godt; den högst otörsagde lede fienden ber mig packa mig utaf; “marsch!” säger den lede fienden; “för Guds skull, gå!” säger den lede fienden: “visa att du är karl, och spring!” säger den lede fienden. Godt; mitt samvete faller mitt hjerta om halsen och säger helt visligen åt mig: “ruin ärlige vän Lancelot, du är en hederlig mans son,” — eller rättare en hederL~ qvinnas son, ty i sjelfva verket så var det något kuriöst med far min, någonting otrefligt, han Isade en viss bismak
— Godt; mitt samvete säger: “Lancelot, rör dig icke nr fläcken!” “Rör på dig!” säger den lede fienden; “rör dig icke ur fläcken!” säger mitt samvete. — “Sanivete,” säger jag, “ditt råd är godt.” “Lede fiende,” säger jag, “ditt råd är godt.” Följer jag nu mitt samvete, så blir jag qvar hos Juden, som, Gud förlåte mig, är en slags satan! Och rymmer jag bort ifrån Juden, så lyder jag den lede fienden, som, med förlof att säga, är satan sjeif. Juden, det är emellertid visst, är satan i lefvande lifvet; och, på mitt samvete! mitt samvete är likväl på sätt och vis ett elakt samvete, som försöker råda mig att bli qvar hos Juden. Den lede fienden ger mig det vänligaste rådet; jag vill rymma, du lede fiende; mina ben äro till din tjenst, jag vill rymma!
(Den gamla Gonno kommer med en korg).

Gobbo. Hör han, unga herre der; hur skall man gå för att komma till herr Juden, såg?
Lenc. (Äfsicles). 0 himmel, det är min köttsliga far, som är mer än stenblind, ja alldeles stockblind, och icke känner igen mig. — Jag har lust att probera honom en smula.
Gobbo. Min unga fina herre, var så god och säg mig hur man skall gå för att komma till herr Juden.
Lnnc. Tag af åt höger vid nästa hörn, men vid aldranärnista hörn, tag af till venster; för tusan, vid det aldra som första hörnet, vik icke af på någon hand, utan vik af åt sidan, rakt fram till Judens.
Gobbo. Herre min Gud, den vägen blir svår att hitta Kan ni säga mig om en vid namn Lancelot, som bor hos honom, bor hos honom eller inte?
Lanc. Talar ni om unga herr Lancelot? — (Äfsides). Gif akt, nu skall runa fiska i grumligt vatten! — Talar ni om unga herr Lancelot?
Gobbo. Ingen herre, herre; men en fattig mans son. Hans far, fast jag säger det, är en årlig karl, den stackaru, och rask och kry, Gud vare lof!
Lane. Godt; låt fadren vara livad han vill; vi tala om unga herr Lancelot.
Gobbo. Ers nåds vän och sätt och slätt Lancelot, herre. Lanc. Ergo ber jag er, gubbe, ergo frågar jag er: talar ni om unga herr Lancelot?
Gobbo. Om Lancelot, med förlof, ers nåd.
Lanc. Ergo herr Lancelot. Tala icke om herr Lancelot, far; ty den unga herrn — enligt nornorna och skickelserna och sådant der kollrigt prat, de tre systrarna och dylika läi~domsgriller — är verkeligen framliden, eller, att säga rent ut, faren till himnia.
Gobbo. Gud förbjuda det! Gossen var ruin ålderdomsstag mitt enda stöd.
Lanc. Ser jag ut som en knölpåk eller en väggstötta, en staf eller ett stöd? — Känner ni mig, far?
Gobbo. Ack, Gud nåda mig, jag känner er inte, min
215

unga Iserre! Men säg mig, jag ber er, är min gosse — Gud fröjde själen! — lefvande eller död?
Lane. Känner ni mig inte, far?
Gobbo. Ack, herre, jag har så svag syn, jag känner er inte!
Lane. Nå, om ni också hade edra klara ögon i behåll, så kunde ni ta miste på mig; det är en vis far, som kan känna igen sitt eget barn. Välan, gubbe, jag skall berätta er nytt om er son. Gif mig er välsignelse! Sanningen kommer alltid i dagen; ett mord kan inte dö~jas länge, ett menniskobarn kan; men till slut måste ändå sanningen fram.
Gobbo. Jag ber, stig upp, herre; jag är säker på att ni inte är min gosse Lancelot.
Lanc. Jag ber, låt oss inte gyckla mer med den saken, utan gif mig er välsignelse. Jag är Lancelot, som var er gosse, som är er son, som blir ert barn.
Gabba. Jag kan aldrig tro, att ni är min son.
Lanc. Inte vet jag hvad jag skall tänka om det; men Lancelot är jag, Judeas betjent, och jag är säker på att er-hustru Greta är min mor.
Gobbo. Ja, Greta heter hon verkeligen; och jag hedy-rar, att om du är Lancelot, så är du mitt eget kött och blod. Gud vare oss nådig, hvad du har fått för ett skägg! Du har fått mer hår på hakan, än min enbets-häst Brunte har
svansen.
Lane. Då måtte Bruntes svans växa baklänges; ty jag vet visst, att han hade mer hår i svansen, än jag har på hakan, då jag såg honom sist.
Gobbo. Herre Gud, så förändrad du är! Har trifvas du och din herre ihop? Jag har ‘ned mig en present åt honom; har trifvas ni nu?
Lane. Bra, bra; men för min egen del, såsom jag just liar min ro i att rymma, så har jag ingen ro förrän jag rymt ett stycke väg. Min herre är en riktig Jude. Ge honom en present! Ett rep skulle ni ge honom. Jag är ihjelsvulten i hans tjenst, ni kan räkna hvart finger på mig
216

med refbenen. Jag är glad att ni kom, far. Gif mig er present till herr Bassanio, han består riktigt präktiga nya livréer; får jag inte tjenst hos honom, så löper jag så långt vägen räcker. Men se, det var en lyckträff som var rar:
här kommer han sjeif. Ge er i färd med honom, far; jag vill vara en Jude, om jag tjenar Juden längre.

(BASSANIO kommer med LEoNARDo och ett par andra).

Bass. Det må ni göra; — men skynda er, så att supén kan vara färdig sednast klockan fem. Sänd af de här brefven, sätt livréerna i verket och bed Graziano straxt komma hem till mig.
Lane. 1 färd med honom, far!
Gobba. Guds fred, haiis nåd!
Bass. Tack skall du ha. Vill du mig något?
Gobbo. Här är min son, herre, en fattig gosse —Lane. Nej, ingen fattig gosse, herre, utan rika Judens
betjent; jag ville, som min far skall närmare specificera —Gobbo. Han har, så till sägandes, en stor infektioh
att	tjena -—Lane. Kort och godt; jag tjenar hos Juden, och min
begärelse är, som min far skall specificera.
Gobbo. Hans husbonde och han — med förlof sagdt, hans nåd — lefva ungefär som hund och katt.
Lane. Med ett ord, den rena sanningen är, att Juden, enär han har gjort mig orätt, nödgar mig, som min far, som är 2 det hoppas jag — en gammal man, skall fruktificera för er —Gobbo. Jag har här en anrättning dufvor, som jag ville
bestå hans nåd; och min ansökan är —Lanc. Kort och godt, den ansökan är impertinent för
min räkning, som hans nåd skall få veta af den här hedersgubben; och skam till sägandes, så är den der hedersgubben min stackars far.
Bass. En i sender! Hvad vill ni?
Lanc. ljena hos nådig’ herrn.
Gobbo. Ja det är just sjelfva defekten i vår ansökan.
217

Bo... Jag känner dig, din önskan Er beviljad;
Din herre, Shylock~ tsh. med mig ny.
Och har befordrat dig, om det fr fördel
Att lemna tjensten hos den rika Juden
Och f<>Ua med en fattig adelsman.
La... Det gamla ordspräkst fr mycket väl delade emel.. Ian min husbonde Shylock och er, herre: ni har ‘Guds nåd’, och han har »nog’.
Bo... Du talar bra. — Si, gubbe, med din son. —(flit Lacuwfl.
Och du, tag afsked af din gamla herre,
BOk medan rätt pi huset der Jag bor.

Stf honom ett linde, än mera ståtligt
Än	han. kamraters. Laga, det blir gJordt. Lo.... 1<1,5,? Är det Jag, som lntekantimlgnL.
gon tjenst? Bom inte har mil i munnen? — Godt; (Befraktar inside.. af sie. kand). Om någon karl i hela Italien har en vackrare lifskarta att ligga pi bibel, si — Jag skall göra lycka, JagI Be pi bara: hfr fr en enkel lifailnea: här fr ett laprisbylte med qvlnfolk. Vasserra! femton hustrur fr ingenting; elfva enkor och nio jungfrur fr bara att komma sig före med för en karli Än se’n di: att Jag tre ginger blfr frälst ur jönöd och råkar 1 liMara vid ett bolsterhörn — det fr hvardagshändelseri Godt; om lyckan fr en qvlnna, sifr hon likväl en hygglig tEma fördetpri.. set. .— Kom far, Jag tar afaked af Jnden.i en luij.
(LåxcuwT .4 Gouno gå).
Bon. Ja, tänk pi de% min goda Leonardo; När det fr köpt och allting 1 sin ordning, Kom straxt Igen. Jag ger i qväll en måltid För mina bästa vänner; skynda dig.
Leo.. Jag skall 1 denna sak mitt bästa göra.
(OzÅmro kommer).

Oro,. Kvar fr din herre?

	Leon.	Han spatseiar der.
	(LEONARDO gå>).
Urciz. Sigitor Ba~sauio
	Buss.	Signor Graziano!
Uras. Jag har en bön till er.
	Bass.	Den är beviljad.
Gra:. Ni f~tr ej neka mig en sak; jag måste Nödvändigt med till Belmont i ert sällskap.
Basi~. Då måste ~i väl det; -— men hör, Graziano
Du är för vild, för r~, för käck i munnen
Det der kan kläda dig bra nog bland oss
Och är i våra ögon intet fel.
Men der du ej är känd, der ser det ut
En smula n~svist. Gör dig nu be~~är
Att kyla af med några droppar blyghet
Ditt fria väsei~, så att ~j din vildhet
På Belmont väcker fördom emot mig
Och gör mitt hopp om intet.
	Graz.	Hör, Bassanio:
Om icke jag tar an ett ~tädadt väsen,
Ar spak i tal och svär blott då och då,
Ser sedig ut och, när till bords man läser,
ilar hatten fromt för ögonen så här
Och suckar, när jag säger amen; om
Jag icke tar i akt hvar liötlig plägsed
Så väl som någon, som sig gör gudnådlig
För morinors skull, så tio mig aldrig mer.
Bass. Välan, .vi få väl s~ hur du beter dig.
Graz. 1 qväll är undantag; du får ej klandra ilvad jag kan göra d~.
	Ba8s.	Det vore synd.
Jag s~ge helst du ville bära då
Din qvickhets högtidsdrägt, ty vi ha sällskap,
Som älska skämt och löje. Men farväl,
Jag ilar bestyr.
Graz. Och jag skall till Loreuzo och de andra;
Vi	komma sedan till et’ A supén.	(De gå).
		219

TREDJE SCENEN.
Ett rum i Shyloeks hus.

(JESSIKÅ och LAKONIoT).

dess. Det gör’ mig ondt, att du skall lemna oss.
Ett helvete är detta hus, och du
En lustig satan, som emellanåt
Förmildrade vår ledsnad. Men farväl!
Här har du en dukat. Och, Lancelot,
Snart får’ du se Lorenzo; han är bjuden
Till gäst i afton hos din nya herre.
Gif honom detta bref, men gör det hemligt.
Och nu farväl! Jag vill ~j, att min far
Skall se mig tala vid dlg.
Lanc. Adjö! — Tårar tala i stället för min tunga. —Aldraskönaste hedning, — sötaste Judinna! Om icke en dinsten spelar dig ett spratt och kniper dig, så har jag orätt. Men adjö! De här dumma dropparna nästan dränka mitt mannamod; adjö! (Går,>.
dess. Farväl, du goda Lancelot! —Ack, Isuru grufligt syndar icke jag,
Som blygs att vara dotter åt min far!
Men fast jag är ett barn utaf hans blod,
Har jag ej ärft hans själ. 0, min Lorenzo,
Håll ord, så ger du mig mitt lugn tillbaka;
Då blir jag Christen och din trogna maka. (De gå,>.

FJERDE SCENEN.
En gata.

(GRÅZIANO, LoaENzo, SALÅRINo och SOLANIO uppträda,>.

Lor. Vi smyga hem till mig ifrån supén, Maskera oss och äro straxt tillbaka.
Graz. Vi ha just icke förberedt oss bra.
Sal. An äro fackelbärare ej lejda.

Sol. Strunt blir det, om ej allt är hyggligt ordnadt; Jag tror, det vore bättre låta bli.
Lor. Hon är blott fyra än; vi ha två timmar Att rusta oss. (LANCELOr kommer med ett bref,>.
Nå, Lancelot, hvad nytt?
Lanc. Om herrn täcks bryta det här, så lär det väl vara besked.
Lor. Jag känner denna handstil; den är vacker; Och hvitare än papperet, hon skref på,
Ar handen sjelf, som skref.
	Gs’az.	Ab, kärleksbref!
Lanc. Med förlof, herre.
Lor. ilvart går dn nu?
Lanc. Åb, hans nåd, jag skall ä~juda min gamla hus-bonde, Juden, att spisa till af on hos min nya husbonde, den ebristne.
Lor. Här har du. — Säg den vackra Jessika, Att jag skall komma. — Säg det hemligt; — gå!
(LANCELOT gå~).
Gode herrar,
Vill	ni bereda er till vår maskrad? Jag har mig fått en fackelbärare.
Sal. Ja visst, jag lagar mig i ordning straxt.
Sol. Jag också.
	Lor.	Möt då mig och Graziano
Hos Graziano oro en timmas tid.
Sal. Ja, det må ske.
(SALARINO och SoLANIo gå,).
Graz. Var brefvet från den vackra Jessika? Lor. Jag skall förtro dig allt. Hon har mig sagt
Hur jag ur fadrens hus skall föra henne:
Hon är försedd med guld och diamanter
Och har en page-drägt i beredskap redan.
Om nånsin Juden, hennes far, blir salig,
Så blir det för hans vackra dotters skull.
Och aldrig må väl ödet lägga hinder
På hennes stig, om icke med den ursäkt

Att hon är barn af en otrogen Jude.
Kom, följ mig nu och läs det här på vägen.
Min faekelbärare blir Jessika.
(Båda gå,>.

FEMTE SCENEN.
Utanför Shyloeks hus.

(SHvLOcsr och LANeE~o’r uppträda,>.

Shyl. Nå. väl, nu får du sjeif se skilnaden
Emellan gamla Shylock och Bassanio.
Hör, Jessika! — Du får ej lefva kräsligt,
Som du har gjort hos mig, — nå, Jessika! —‘
Och sofva, snarka, slita dyra kläder —Hör, Jessika, nå hör!
	Lanc.	Höt’, Jessika!
Shyl. Hvem ber dig ropa? Jag ber dig ej ropa.
Lanc. Ers välborenhet har ständigt sagt mig, att jag inte kunde göra något utom på. tillsägelse.
	(JESSWA kommer,>.

dess. Har ni mig ropat? Hvad befaller ni? Shyl. Jag är i qväll bortbjuden, Jessika.
Der har du nycklarna. — Dock, hvarför gå?
Af vänskap är jag icke bjuden dit;
Man krusar för mig! Men jag går af hat
Och frossar på den christna slösaren. —Min Jessika, mitt barn, se till mitt hus! —Jag har en olust att gå ut. Man lägger
Helt säkert någon snara för mitt lugn,
Tv jag har drömt i natt om penningpåsar.
Lanc. Var så god och gå nu, herre; min unga herre väntar på er reproehe.
Shyl. Jag likaledes på hans.
Lanc. Och de ha gjort en komplott: — jag säger inte, att ni får se en maskrad; men om ni skulle få se en så222

dan, så var det inte för intet som min näsa spiang i blod sista påskdag klockan sex på morgonen, som det året inföll på ask-onsdagen f~yra år förut på eftermiddagen.
Shyl. Hvad? Ar dci’ masker? Hör du, Jessika:
Stäng till niln port, och när dn märker trumman
Och gnället af den krokiga skallmejan,
Så klif ej upp i fönsternischen, dn,
Och stick ut hnfvudet på öppen gata,
Att glo på christna dårars vaxduksnäsor!
lUen 1 illtåpp öronen uppå mitt hus,
Jag menar mina fönster. Låt ej stojet
Utaf eländigt gyckel tränga in
Uti mitt stilla hus. — Vid Jacobs staf!
Jag går ej gerna på kalas mot natten;
Dock vill jag gå. — Gå du förut, mia gosse;
Säg, att jag kommer.
	Lanc.	Ja, jag går förut. —
Men titta, ni mamsell, ändå i fönstret:
En Christen styr hitåt sin färd,
Han är Judinnans blickar värd.
(Går,>.
Sibyl. Hvnd sad’ den narren utaf Hagars slägte? Jess’. Han sade blott: “farväl, mamsell !“ ej annat. Shyl. Den narra kan vara bra, men äter grufligt, trög som snäckan, när prolit det gäller,
Och sofver mer om dagen än en vildkatt.
I~j i min kupa drönare få bo,
Och derför må han gå, och gå~tihl en,
Hvars lånta kassa han må hjelpa till
Att göra ända på. — Nog, Jessika!
Gå in, kanhända är jag straxt tillbaka.
Gör som jag sagt;
Stäng porten noga: “den som spar, han har”
En gyldne regel städs i hushåll var.	(Går,>. dess. Farväl! Och om mig lyckan ej bedrar,
Så mister ni en dotter, jag en far.

SJETTE SCENEN.
Sammastädes.

(GRAZIANo och SÅLARINO komma, maskerade,>.

Graz. Här är portiken; det var här Lorenzo Bad oss stå still.
Sal.	Snart är det slut med timmen. Graz. Besynnerligt, att han kun dröja så!
En älskare plär ej försumma tiden.
Sal. ack, Cypris’ dufvor flyga fortare
När nya kärleksband hopknytas skola,
An när det gäller gamla trohetseder.
Graz. Ja, det slår in. ilvem stiger upp från bordet
Med samma lystnad som han satte sig?
Hvar fns den häst, som tar de tunga stegen
Tillbaks igen med samma muntra ifver
Som när han gick dem först? Allt här i verlden
Ar skönare att söka än att njuta.
Hur likt en ung och dårlig slösare
Far ej ett vimpladt skepp ur hemlands-bugten,
Af skökan luften smekt och famnadt om?
Men kommer hem som en förlorad son
Med bräckta bord och sönderslitna segel,
Tömdt, plundradt och förstördt af skökan luften?

(LonEuzo uppträder,>.
Sal. Här är Loreazo. Mer en annan gång.
Lor. Ursäkta mig, god’ vänner, att jag dröjt!
Ej jag, men mina göromål ha vållat
Att ni fått vänta. Faller det er in
Att bli flicktjufvar någon gång, skall jag
På er fullt ut så länge vänta. — Kom!
Hfir bor min svärfar Juden; — är der någon?
(JESSIKA synes i ett fönster, klädd till gosse,>. ,fess. Hvem der? Säg det för säkerhetens skull,
Fastän jag svär på att jag känner rösten.

Lor. Lorenzo, jag, din älskale.
fess. Ack ja, Lorenzo! Ja, min älskare Ilveru älskar jag väl så? Och, utom oss,
ilvem vet väl att jag tillhör er, Loreazo?
Lor. Din själ och himlesi vittna, att du gör det.
,fess. Tag mot det skrinet här, (let lönar mödan.
hur skönt att det är natt, och da ~j ser mig!
Jag blyges, då jag tänker på min drägt.
Men kärleken är blind; man kan ej se
De små dårskaper, som man sjelf begår.
Cupido skulle annars rodna sjeli
Om isan mig såg förvandlad så till gosse.
Lor. Kom, du skall bli min fackelbörare.
Jess. hlvad? Skall jag sjeif ge dager åt min skam? ~Den är tyvärr nog uppenbar ändå.
Nej, sådant kunde röja oss, min vän; Jag måste vara okänd.
	Lor.	Och det är du
Just i din vackra page-drägt, älskade!
Men kom på stund,
Ty midnattsmörkret står på flykten redan
Och hos Bassanio väntar man på oss.
fess. Jag stänger dörren först, förgyller mig Med mer dukater och är hos dig straxt.
(Går in,>.
Graz. Det Judabarnet är ett gudabarn.
Lor. Jag älskar henne ock, vid Gud, så hjerthigt!
Ty hon är klok, om annars jag kan döma;
Och hon är skön, om ej min blick bedrar;
Och hon är trogen, det har hon nu visat.
Och derför, sjeif sig lik, klok, skön och trogen
8kall hon få bo uti mitt trogna hjerta.

(JESSIKA kommer ut,>.
Nå är da der? — God’ herrar, låt oss gå, De andra maskerna nu vänta på oss.
(Går med JxsslKA och SALARINO).
225

(ANTONIo uppträde~). Ant. Hvem der?
	Graz.	Signor Antonio?
	Änt.		Graziano,
Hvart ha de andra tagit vägen ~å?
Nu är hon nio; alla vänta er.
1 natt blir ej maskrad; Bassanio
Vill straxt ombord, ty vinden har sig vändt.
Visst tjugo man ha letat efter er.

Ån Graz. Skönt! Jag ej önskar något mer i veriden,
	att gå snart ombord ocis böija färden.	(‘De gå,>.

SJUNDE SCENEN.
Belmont. Ett rum i Portias hus.

(Trumpeter. PORTIA och prinsen af MÅnocco uppträda,
båda med SVit).
Port. Gå, drag förhänget undan; blotta nu De trenne skrinen för den ädla prinsen. —Gör nu ert val.
Mar. Det första är af guld, med denna påskrift:
“Den som mig väljer, får hvad mången man begär.” Af silfver är det andra, och det lofvar:
“Den sons mig väljer, får allt det som han förtjenar.” Det tredje, simpelt bly, och varnar plumpt:
“Den som mig tar, får ge och våga allt han äger.” Hur får jag veta nu om jag valt rätt?
Port. 1 ett af skrinen är min bild förvarad; Ifall ni lsittar den så är jag er.
Mar. En gud då styre valet! — Låt mig se,
Jag läser än en gång inskrifterna.
Hvad säger detta skrinet utaf bly?
“Den som mig tar, får ge och våga allt han äger.”
Får ge? — för hvad? — för bly? — våga för bly?
Det skrinet hotar. Vågar menskan allt,

Så gör hon det i hopp om herrlig vinst;
En gyldne bug ej kröker sig för slagg,
Jag ger, jag vågar intet, jag, för bly.
Hvad säger slifret der med jungfruhyn?
“Den som mig väljer, får allt det som han förtjenar.”
Allt det som 1jan förtjenar? — Håll, Marocco,
Och väg ditt värde med en stadig hand.
Om du värderas efter eget tycke,
Förtjenar du rätt mycket; men rätt m y c k e
Ej räcker ända opp till denna damen;
Och dock, att tveka om hvad jag förtjenar,
Det är ju att nedsätta fegt mig sjeif.
Hvad jag förtjenar? — Ab, det är ju henne!
Min börd, min rikdosu, mina egenskaper,
Min fina bildning — allt förtjenar henne,
Mest utaf allt likväl min varma kärlek.
Tänk om jag utan omsvep valde detta? —Beskådom än en gång den gyldne skriften:
“Den som mig väljer, får hvad mången man begär.”
Ab, det är ho n; enlivar begär ju henne!
Från veridens fyra hörn vallfärdas man
Att dyrka denna helgonbild, som andas.
Hyrkaniens öknar och Arabsens vildmark
En allmän landsväg äro för de prinsar,
Som komma för att se skön Portia.
Verldshafvets rike, som med lyftadt hufvud
Spottar i himlens anlet, stäfjar ej
De raska resenärerna; de komma,
Som öfver bäcken, för att Portia se.
1 ett af dessa tre är hennes afbild.
Månn’ uti det af bly? Blott en fördömd
Kan ha så hädisk tro; för plumpt det vore,
Om i så simpel graf hon låge svept.
Hvad? Skall jag tro, att hon är stängd i silfver,
Som är tolf gånger mindre värdt än guld?
En syndig tanke! Sådan herrlig perla
Infattas ej i sämre malm än guld.
15*

Man Isar ett mynt i England, som är prydt
Med bilden af en engel, tryckt i guldet,
Men den är präglad utanpå; och här
Ar engelu inom, i en gyldne bädd. —Tag nykeln lut; jag väljer detta skrinet,
Och må jag lyckas se’n så godt jag kan!
Port. Se der, min prins; och öns min afbild der, Tillhör jag er.
(MÅnoeco öppnar det gyldene skrinet,).
lifar.	0 afgrund, hvad år det?
En stygg dödskalle, i kvars tomma öga Ett skrifvet papper ligger? Jag vill läsa’t.
“Allt som glimmar guld ej är,
Så ett gammalt ordspråk lär.
Mången mali sitt lif förtär
För den glans min yta bär;
Mask förgylda plankan skär.
Och om ni, så vis som kär,
Längre sett än ert begär,
Blefve ej ert pass så här:
Gå, farväl, er korg är der !“
Korgen blef min snödas pris;
Farväl då, brand! Välkommen, is!
Farväl, o Portia! Alltför stor är sorgen
För långa afsked; fort man far med korgen.
(Går med sin scit,).
Port. Den slapp man lätt! — Hölj ö fver skrinen; — må Enhvar, som liknar honom, välja så! (Älla gå).

ATTONDE SCENEN.

Venedig. En gata.

(SALAEINo och SOLANIo uppträda,).

Sal. Jag har ju sett Bassanio segla af! Med honom reste äfven Graziano,
Men der var ~j Lorenzo med, det vet jag.

KOPNÄNNEN 1 VENEDIG. II, 8.

Sol. Med skrik fick Juden dogen att gå dit Och hjelpa sig att genomsöka skeppet.
Sal. Han kom för sent; de hade seglat redan.
Likväl blef dagen underrättad der,
Att man har sett i en gondol tillsammans
Lorenzo och hans ömma Jessika.
Dessutom gaf Antonio den försiikran,
Att ej Bassanio hade dem om bord.
Sol. En sådan sj~lsförvirring såg jag aldrig,
Så söllsam, öfverd,ifveu ocis så brokig,
Som när den hunden Juden skrek på gatan:
“Min dotter! — Mina pengar! — 0, min dotter!
Flydd med en ebristen? — Mina ebristna pengar! —Rättvisa! Lag! Min dotter! Mina pengar!
En p~iing dukater —— två — och med sigill på,
Dubbeldukater, dem min dotter stulit!
Juveler se’n! Två stenar, äkta, dyra;
Dem stal hon ock Polis, ta fatt på flickan!
Hon har båd’ stenar och dukater på sig
Sal. Och alla pojkar i Venedig efter
OcIs skreko! “hans dukater — dotter — stenar
Sol. Blott vår Antonio kan betala punktligt, Ty annars pliktar han för detta.
	Sal.	Klokt
Erinrar ni om det. Jag talade
Med en Fransos i går, som sade mig
Att i den tränga segelled, som skiljer
Det franska landet från det engelska,
Har nyss ett fartyg från Venedig strandat
Med dyrbar last. Jag tänkte på Antonio
När jag fick höra det, och önskade
1 tysthet att det icke vore hans.
Sol. Det vore bäst Antonio finge veta
Hvad ni har hört; men icke allt för plötsligt, Ty det kan gråma honom.
	Sal.	Denna jord
Ej trampas af en mera godsint ädling.

Jag såg Bassanios och Antonios afsked;
Bassanio lofvade att skynda sig
Och vara snart tillbaks; han svarade:
“Gör icke det; gör ingenting förhastadt
För min skull, min Bassanio, utan dröj
Tills tiden hinner allt till mognad bringa
Och låt ditt varma hjerta ej bekymras
För den revers, som jag har gifvit Juden.
Var glad och egna all din själsförmåga
Åt frieriet och den önisna hyllning,
Som bäst kan passa dig på stället der.”
Och nu, med tårad blick och frånvänd uppsyn,
Sträckte han handen efter sig och tryckte
Med häftig rörelse Bassanios hand —Så skildes de.
Sol.	Jag tror, han trifs på jorden
Blott för Bassanios skull. Kom, sökom honom
Och låtom oss med något muntert påhitt
Hans svårmod skingra.
	Sal.	Ja, det må vi göra.	(De gå).

NIONDE SCENEN.

Belmont. Ett rum i Portias hus.

(NEnISsA kommer med en bet] ent,).

Ner. Fort, fort, jag ber dig, drag förhänget sindan; Prins Arragon har redan gått sin ed
Ocis kommer nu på stunden hit att välja.

Xanfarer. Prinsen af AKKAGoN och PonriA komma in
med hvar sin svit).

Port. Se der, min ädle prins, der stå nu skrinen:
Ifall ni väljer det, som gömmer mig,
Så skall vår bröllopshögtid firas genast.
Men tar ni fel, så måste ni på stund
Bege er hädan utan alla samtal.

Ärr. Min ed förbinder mig till trenne ting:
Först, att för ingen menska nånsin yppa
Hvad skrin jag valde; se’n — Om jag tar miste
Om rätta skrinet — att ej nånsin mer
Begära någon flickas hand; och sist —Om lyckan icke gyssnar mig i valet —Att genast lemna er och gå min väg.
Port. På dessa villkor svär enhvar, som kommer Och vågar något för mitt ringa jag.
Ärr. Jag är beredd. Fortuna, gynna nu
Mitt hjertas hopp! —- Guld, silfver, simpelt bly.
“Den som mig tar, får ge och våga allt han äger.”
Se bättre ut, förrän jag ger och vågar!
Hvad säger gyldne skrinet? Ha! Låt se:
“Den som mig väljer, får hvad mången man begär.”
Hvad mången man begär? Med detta “mången”
Lär menas dårars inängsl, som ser på ytan
Och endast litar på ett dårligt öga,
Som aldrig tränger in, men, liksom svalan,
Tar hus i regn och storm på yttre väggen,
Just der som slump och ofärd Ikra fram.
Jag väljer ej kvad mången man begär,
Ty jag ej trifs ihop med hvardagsmenskor
Och sällar mig ej till den råa hopen.
Till dig då, skattbevarare af silfver!
Säg än en gång hvad tänkespråk dn förer:
“Den som mig väljer, får allt det som han förtjenar.”
Väl sagdt! Ty hvem bör löretaga sig
Att tjusa lyckan, bli en man af rang,
Om han ej bär förtjenstens prägel? Ingen
Bör hafva oförtjenad värdighet.
Om icke välstånd, rang och tjenster vunnes
Med lumpna medel, och om örans glans
Blott köptes med dess ägares förtjenster,
Hur mången, som nu står med blottad hjessa,
Förblefve icke då betäckt? Hur mången
Som nu befaller, blefve ej befalld?

Bur mycket pöbel-ogräs skulle di
Rj rensas bort ur heden rena skörd?
Hurmyckenverklighedereibefrias
Ur tidens stoft och grus, för att förgylias
Pi nytt igen? — len nog om det Till valet!
‘Den som mig väljer, får elit det som han förijenar.’
Jag slår mig pi förijensten; — hit med nyckeln,
Och öppna genast åt min lycka häri Ätit För lång beredelse för kvad ni finner.
Mr. Hvad? Bilden af en narr, som blinkar it mig Ock räcker fram ett papper? Jag vill läma’t len ack hvad du är olik Port
Och olik min förtienst och min förhoppning! ‘Den som mig väljei, får elit det som han förjenar.’ Var ett narrhufvud allt hvad Jag för~ente? Är det mitt värde? hin förgenst ej högre?
hit Felsteg och domslut äro skilda ting, Evarann motsatta rakt.
in.	Evad står det här?
‘Sjufaldt allfret sofrats har;
Sjufaldt är i hugen klar
Den som aldrig miste tar.
Om man efter skenet hr,
Får man sist blott skenet qvar;
lången sllfverharnesk bar,
Som en narr — vår like — var.
Tag till sängs hvemhelst af vill,
Jag som hnfvud hör er till;
Si nu er kos, ej tiden spill!’ —Karrjagbllralltmerochmer,
Om jag ej strait mig hem beger.
led ett narrhufvud hit jag kom,
Och med tvi jag vänder om.
Farväl, förljjuserska! Hvad jag måst svära
Jag hålla skall och tåligt smärtan bära.
(Ok med sin seft).
hat Den myggan intill ljuset flög för nära.
SS,

I)e narrarna, som ä’ i val så sluga. Att (leras påhitt till platt intet duga!
Ner. Nu först det gamla ordet jag begrep:
‘Man föds till vigselring liksom till rep.” Port. Gå nu och drag förhänget för, Nerissa.

(En betjent koniner,). Bet. ilvar är min fröken?
	Port.	Här; hvad vill min herre?
Bet. Just nu, ers nåd, steg afl vid porten här,
Fn mig Venetian, som far i förväg
Och bådar att haus herre kommer efter.
Han för från honom vackra helsuingar,
Det är — de fagra orden oberäknadt -—De raraste presenter. Aldrig såg jag,
1 all min dar, så hyggligt kärleksbud.
Så skön har jag ej sett April ännu,
När han förkunnar ljuflig sominars ankomst,
Som denna här kurirn framför sin herre.
Port. Nog, nog, jag ber dig! Jag är nästan rädd,
Att snart du säger att han är diu slägting,
Så slösar du ditt helgdagsvett på honom.
Nerissa, kom; jag längtar just att se
Cupidos postiljon den ståtliga.
~Yer. Bassanios! 0 Cupido, låt så ske!
~‘De gå,).

TREDJE AKTEN. FORSTA SCENEN.

Venedig. En gata.

(SOLANIO och SALARINO upptrdda).

Sol. Nå, hvad nytt ifrån Rialto?
Sal. Ab, ännu håller man i med att säga, att Antonio har förlorat ett rikt hstadt fartyg i det der trånga farvattnet — Goodwins tror jag det kallas — ett ganska farligt och olyckligt grund, der benranglen af många ståt-
233

liga skepp ligga begrafna, om moster Fama annars är en qvinna att sätta tro till.
Sol. 1 “den saken skulle jag önska att hon lög lika bra som trots någon sqvallermoster, som nånsin kuaprade på ingefära, eller pudrade i sina grannar att hon gret öfver sin tredje mans död. Men det är sant, — utan alla omsvep, och utan att göra något krångel på saumtalets jemna landsväg — att den gode Antonio, den hederlige Antonio — 0, att jag Imade ett epitet godt nog att göra hans namn sällskap! —Sal. Kom då. till slutet en gång!
Sol. Ha, hvad tror du? — Jo, slutet är att han Imar förlorat ett skepp.
Sal. Jag skulle önska, att det vore slutet på hans förluster.
Sol. Låt mig säga amen till det, innan satan Iminner dra ett streck öfver min bön; ty, se, der kommer iman
skepnad af en Jude. — (SmivLoeK konmmer~). Nå, hur står till, Shylock? Hvad nytt i handelsverlden?
Shyl. Ni visste, ingen så väl, ingen så väl som ni, oam min dotters flykt.
Sal. Det är säkert. Jag för min del kände skräddaren, som gjorde vingarna, som hon flög bort med.
Sol. Och Simylock, föm sin del, visste, att fogeln var fullfjädrad; och då ligger det i deras natur att öfverge boet.
Shyl. Hon får nog bot för det en gång, hon.
Sal. Ja visst, om djefvulen får bli hennes domare.
Shyl. Mitt eget kött ocim blod vara så upproriskt!
Sol. Fy, ditt gamh kadaver! Upproriskt vid den åldern!
Shyl. Jag. säger, min dotter är mitt kött ock blod.
Sal. Det är mer skilnad emellan ditt kött och Imennes, än emellan stenkol och elfenben; mer skilnad emellan ditt blod och hennes, än emellan rödt vin och rhenskt. —Men säg oss, Imar ni hört om Antonio Imar lidit någon förlust på sjön eller ej?
Shyl. Der liar jag en annan dum affär: en bankruttör, en slösare, som knappt törs sticka sin näsa på börsen; en
234

tiggare, som alltid brukade komma så finurlig för att köpslaga. — Han må tänka på sin revers! — Han brukade alltid kalla mig ockrare; — han må tänka på sin revers!
— Han brukade låna ut pengar af christlig barmhertighet; — han må tänka på sin revers!
Sal. Ab, jag är säker på att da icke tar något kött af honom, om 1jan försitter vitet. Hvad skulle det tjena till?
Shyl. Att meta fisk på. Om det icke är föda åt någonting annat, så är det föda åt min hämd. Han har skymfat mig och skiljt mig ifrån en haif milion; skrattat åt mina förluster, drifvit gäck med min vinst, föraktat min nation, krossat mina handeispianer, afkylt mina vänner, upphetsat snina ovänner. Och af hvad skäl? Jag är Jude. Har icke en Jude ögon? Har icke en Jude händer, lemmar, ledamöter, sinnen, tycken, passioner? Lefver han icke af samma föda, såras han icke af samma vapen, hemsökes han icke af samma åkommor, botas han icke med samma läkemedel, värmes han icke och kyles af samma vinter och sommar, som en Christen? Om ni sticker oss, blöda vi icke? Om ni kittlar oss, kikna vi icke? Om ni förgiftar oss, dö vi icke? Och om ni förolämpar oss, skola vi icke hämnas? Om vi likna er i allt det andra, så likna vi er 1 det ock. Om en Jude förolärnuar en Christen, Isvad är den ebristliga ödmjnkheten? Hämd. Om en Obristen förolämpar en Jude, hvad bör hans fördragsanihet vara efter clsristligt exempel? Hämd, naturligtvis. Den elakhet, ni lärt mig, vill jag utöfva, ocis det skulle vara illa bevändt, om jag icke skulle öfverträffa mina lärare.

(En be~jent kommer).
Bet. Mina herrar, min husbonde Antonio är hemma hos sig och önskar att få tala med er båda.
Sal. Vi ha sprungit öfverallt och letat efter honom.
(TUnAL kommer).
Sol. Der kommer ännu en af hans stam; tredje utan has icke till det paret, så framt icke fan sjeif ville bli Jude.
(SOLÅNIO, SÅLARINO och be~jenten gå).

235

iSi~yl. Nå, Tubal, hvad nytt från Genua? Fick dn rätt på min dotter?
feb. Jag var ofta på ställen, der jag hörde talas om henne, men kun icke få rätt på henne.
Shyl. Så, så så, så! En diamant sin kos! Kostar mig tvåtusen dukater i Frankfurt! Nu först har förbannelsen fallit på vårt folk; nu först känner jag det. Tvåtusen dmikater för den; och andra kosteliga, kosteliga juveler! —Jag vore tillfreds min dotter lågé död för mina fötter, och javelerna i hennes öra! Jag vore tillfreds hon låge på hår vid mina fötter, och dukaterna i hennes likkista! Har da ingen spaning på. dem? — Nå så — OcIs jag vet icke hvad efterspaningen har kostat än! 0, du förlust på förlust! rJ~jnf~e~ sin kos med så mycket, och så mycket för att få sätt på tjufven! Och ingen ersättning, ingen hämd! N~j, ingen olycka fns, utom den som jag har på. halsen; inga suckar, utom dem jag drar; inga tårar, atom dem jag fäller!
fub. Åh jo, annat folk har också olyckor. Antonio, som ja.g fick höra i -Genna —Shyl. Hvad, hvad, hvad? Olycka, olycka? fub. Har förlorat en tremastare, som kom från Tripolis. Shyl. Jag tackar Gud, jag tackar Gud! — Ar det
sant? Ar det sant?
fub. Ja.g talade med ett par af matroserna, som blifvit räddade från skeppsbrottet.
Shyl. Jag tackar dig, goda Tubal! — Goda nyheter, goda nyheter! — Ha, ha! — Hvar? 1 Genna?
inb. 1 Genua förslösade er dotter, som jag hörde, åtti dukater på. en afton.
Shyl. Da sticker dolken i mig; -— jag får aldrig se mitt guld mera. Atti dukater i ett drag! Atti dukater!
fub. Atskilliga af Antonios kreditorer reste i mitt sallskap till Venedig; de svnro på. att han snart står på sin hals.
Shyl. Det fägnar mig mycket! Jag skall pina honom, jag skall martera honom! Det fägnar mig!

fub. En af dem visade mig en ring, som han hade bytt sig till af er dotter för en markatta.
Shyl. Anamma henne! Du marterar mig, Tubal: det var min turkos; jag fick dcii af Lea, när jag var fästman. Jag hade icke bytt bort dcii lbr en hel öcken full med markattor.
feb. Men Antonio är mycket säkert ruinerad.
Shyl. Ja, det är sant, det är ganska sant! Gå, Tubal, skaffa mig en exekutionsbetjent; betinga honom fjorton dar på förhand. Jag skall ha hjertat ur isonom, om han försitter vitet; ty bara man blir honom qvitt här i Venedig, så schaekrar jag sedan lmr jag belsagar. Gå, gå, Tubal, och inöt aug i vår synagoga! Gå, kära Tubal;
vår synagoga, Tubal!	(De gd).

ANDIIA SCENEN.
Belmont. Ett runu i Portias hus.

(BASSANiO, PonrIA, GuAzJANo, NEnissA och svit uppträda.
Skrinen äro framställda).

Port. Jag ber er, vänta; dröj ett par tre dagar,
Förr’n ni försöker. Om ni väljer orätt,
Förlorar jag ert sällskap; dröj ännu!
Ty det är någonting, som säger mig, —Men kärlek är det ej — att jag ej gerna
Förlorar er; och hatet plår, det vet ni,
Ej gifva råd af sådan egenskap.
Dock, om ni icke missförstode mig, —En flicka har ej ord för alla tankar —Så qvarhöll jag er gerna några månar,
Förr’n ni fick gå till valet. Ja, jag kunde
Nog lära er att välja, om jag icke
Beginge mened då; det gör jag aldrig.
Ni kan då mista mig; men om ni gör det,
Så får ni mig att önska syndigt, önska
Att heldre jag gjort mened. Grymma ögon,

Som så bed~rat och tu-delat mig!
En hälft af mig är er, den andra er —Min vill jag säga; men om min, dock er,
Och så det hela ert. — 0 stygga tid,
Som skiljer mellan ägare och rätt
Så är jag er, och icke er! — Men sker det,
Må lyckan bli fördömd derför, ej jag.
Jag talar allt for länge, men jag gör det
För att dra ut på tiden och fördröja
Ert val en stund.
	Bass.	Låt mig få välja nu,
Ty denna väntan är mig en tortyr.
Är	Port. Tortyr? Bekänn då llva(1 förräderi blandadt med er kärlek.
	Bass.	Intet alls,
Om icke tviflets högförräderi,
Som väcker misstro till min kärleks-lycka.
Så gerna trifdes snö ihop med eld,
Som sveket skulle trifvas hos min kärlek. Port. Dock räds jag, att ni talar som
Der man får lof att säga allt som önskas. Bass. Jag talar sant och friar mig.
	Port.	Nå väl,
Säg ut och fria då!
	Bass.	“Säg ut och fria”
Det vore hela summan af min bikt!
Välsignade tortyr, när bödeln sjeif
Lär mig det svar, som skall förlossa mig! —Men följ mig nu till lyckan och till skrinen.
Port. Nå, kom då! Jag befins i ett af dem;
Om ni mig älskar, hittar ni mig nog.
Nerissa och ni andra, g?tn tillsides. —Musiken ljude, då han gör sitt val;
Om han då felar, slutar han likt svanen,
Som dör i välljud. Och att liknelsen
Må bli dess mera sann, så må mitt öga
Ge floden, som skall bli hans våta dödsbädd.
på sträckbänk,

Han lyckas kanske; Isvad är då musiken?
Då är musiken lik den jubelkiang,
Som höjs när trogna undersåter hylla
En nykrönt konung; ja, då liknar den
De ljufva toner, som vid dagens gryning
Med drömmar smyga till en bradgums öra
Och väcka honom upp tIl bröllopsfesten. —Se hur han går med lika ståtlig hållning,
Men vida större kärlek, än Aleides,
När han befriade det jungfru-offer,
Soni gafs i skatt utaf det qvalda Troja
Åt liafsvidundret. Jag står här som offer,
Och d e der borta äro Trqjas qvinnor,
Som med förgråtna ögon komma fram
För att se på hur åfventyret lyckas.
Gå, Herkules! Lef du, så lefver jag!
i’der ängslig jag på bardaleken ser,
An dn som sjeif i kampen dig beger.
(Musik under det att BAsSÅNIo betänker sig framför skrinen).

Sång.

1 Röst.	Säg mig, hvem år kärleks far? Hufvud eller hjerta? Hvar
Alstras han och hensvist har?
2 Röst.	Ogat honom lifvet gaf;
Af blickar närd, han tynar af,
Ack, och vaggan blir hans graf!
Vid hans jordafärd nu ring;
Jag begynner — bing, bing, bing. Tillsamm. Bing, bing, bing.
Bass. Så visar ytan minst hvad saken är;
Vår verld bedrages alltid utaf skenet.
1 rättegång, fas väl så nedrig tvist,
Som, kryddad af förförisk talarkonst,
Ej undandöljer hvarje spår af ondska?
1 religion, hvad afgrundssats, som ej

Af någon vördig mun blef kallad helig
Ocis grundad på ett bibelspråk, som höljde
Orimligheten med ett fb.gert sken?
Det tins ej någon last så dum, att den
Ej lånar något yttre drag af dygden.
Har mången feg, kvars hjerta är så trolöst
Som trappsteg utaf sand, bär ~j ett skägg
Likt Herkules och likt den stolta Mars
Fastän hans lefrer är så hvit som mjölk?
En sådan lånar endast modets utvåxt
För att förskräcka. Se på fägringen,
Och du skall se den inköpt efter vigt,
Som — kvilket underverk uti naturen! —Gör den mest lätt på foten, som bär mest.
Så är det med de gyldne lockarna,.
Som, krusiga och ringlande som ormar
Så skälmskt och gycklande i vinden gunga
Kring sminkad kind; man känner dens igen:
De äro oftast arf från annan hjessa,
Den hufvudskål, som har dem, bor i grafveu.
Så är ej prålet annat än en guldstrand
Omkring ett vådligt huf; den ljusa slöjan
Ikring en neger-skönhet, med ett ord
Ett sanningssken, af tidens list begagaadt,
För att bedra den visaste. Och derför.
Da granna guld, du hårda Midas-föda,
Vill	jag dig ingenting; ej heller dig,
Du bleka slaf åt alla, dn som löper
Från man till man; men du, da magra bly,
Söm hotar snarare än lofvar något,
Din enfald rör mig mer än fagra ord;
Dig väljer jag — må framgång nu bli spord! Port. Hnr alla andra känslor gå i luft!
De svinna hän: —- förtviflans oförnuft,
Sl~räck, ängslan, harm och grönögd afundsjnka!
O	kärlek, sansa dig; ditt vett nu bruka!
För din förtjusnings regn sätt mått och gräns,

(Kysser henne).

KöPMANNEN 1 VENE])IG. III, 2.

Spar, spar din salighet! För djupt den käns:
Jag kan förgås af fröjd.
Boss. (Oppnar bly-sk’inet). Hvad ser jag här?
Den sköna Portias bild! ilvad gudakonstnär
Har nått naturen så? Rörs detta öga?
Hvad? Eller tycks det så ntaf den darruing
Det får från mitt? Se dessa läppar, skiljda
Till halfs af Edens luft! Så ljnfligt stängsel
Så sköna syskon skilja må. Se, här
Har målarn spindellint af håret väft
Ett gyldne nät att fånga hjertnn i
Likt mygg i spindelväf. Men hennes ögon —Hur kunde han väl se att måla dem?
Mig tycks, när han gjort ett, att detta måste
Ha stulit bort hans två och gjort sig sjeif
Bankrutt på make. Se dock! Lika mycket
Som mitt beröm förnärmar denna sknggbild,
Ej fattande dess värde, lika mycket
Ar samma sknggbild underlägsen sjeif
Sitt väsens urbild. Här är pappersrnllen,
Min Ij nfva lyckas innehålisregister.
“Skenet icke bländar er;
Rätt ni träffar, klart ni ser.
Med den lott er ödet ger
Var förnöjd och sök ~j mer.
Har ni gjort er lycka här,
Och den lyckan är er kär,
Vänd er till er maka der
Och med en kyss er rätt begär.”
Ett vänligt papper! — Låt mig lyda då:
Det föreskrifver mig att ge (ich fil.
Lik en af två, som kämpar för ett pris,
Och har bemödat sig på bästa vis,
Och hör hur bifallsropen gå mot skyn,
Blir yr, förlorar hörsel, sans och syn
Och vet ej rätt om jublet honom gäller —Så är det ock med iisig; jag vet ej heller
XII.	16

Om Itvad jag ser är visst och sant, förrän Ni sjeif har gifvit mig bekräftelsen.
Port. Ni ser mig, don Bassanio, här står jag
Så som jag är. Fastän, för egen del,
Min önskan aldrig kan bli ärelysten,
Så ville jag likväl för er skull vara
Tre gånger sinom tjugo gånger bättre,
Ja, vara tnscn gånger vackrare
Och tiotusen gånger rikare.
Blott för att gälla högt uti ert tycke,
Så ville jag i dygd, gods, fägring, vänner
Ej ha min like. Men min hela summa
Går upp till intet. Ja, i korthet sagdt,
Jag är en olärd, oerfaren flicka,
Lycklig deri att hon ej är för gammal
Att läras än; och ännu mera lycklig
Deri att hon ej är för dum att lära;
Men lyckligast af allt är likafullt,
Att henne~ vänligt eftergifna lynne
Sig öfverlemnar villigt åt er ledning
Som åt sin herres, herrskares och konungs.
.Jag ~jelf ocls livad som nyss var mitt är nu
Förbytt till ert. Nyss var jag ägnrinna
Till detta sköna gods, var husfru här
Och var min egen drottning. Nu, just nu,
Ges detta gods, mitt husfolk och jag sjelf
liti ert våld: tag allt med denna ring.
Men om ni tappar eller skänker bort den,
Så bådar det er kärleks undergång
Och ger mig rätt att klaga högt på er.
Pass. Min fröken, ni har gjort mig stum; nu talar
Allenast blodet uti mina ådror.
Förvirringen beherrskar så mitt väsen,
Som, när en älskad konung slutat tala,
Den herrskar i det tjusta folkets sorl,
Der allt går oni hvartannnt, och i yran
Blott glädjen röjs, än stilla och än högljudd.

Men kommer denna ring från detta finger, Då skiljes äfven lifvet härifrån;
0, säg då fritt: “Bassanio är död.”
Ner. Mitt herrskap, nu är ordningen hos oss, Som här ha stått och sett er önskan lyckas, Att ropa: “lycka ske vårt ädla herrskap
Graz. Signor Bassanio och min ädla fröken,
Jag önskar er all fröjd J önsken sjelfva,
Viss att J önsken ingen bort från mig.
Och när herrskapet nu beslutar fira
Sin bröllopshögtid, vågar jag begära
Att äfven få bli vigd på samma gång.

Buss. Af hjertat gerna, blott du får dig brud.
Graz. Jag tackar; ni har skänkt mig en, signor.
Min blick, signor, är lika snabb som er:
Ni såg på fröken, jag på hennes tärna;
Ni älskade, jag älskade; ty uppskof
Ar lika litet gjordt för mig som er.
Er lycka låg i skrinen der fördold,
Så äfven min, som händelsen har fogat.
Tv när jag friade och svettades
Och svor tilldess min gom var genomtorr
A~ kärlekseder, mottog jag tillslut —Om man af löften drar ett säkert slut
Det löftet utaf denna sköna här,
Att få dess återkärlek, ifall lyckan
At er gaf fröken.
	Port.	Ar det sant, Nerissa?
Ner. Ja, fröken, om ni täcks ert bifall gifva.
Buss. Och detta, Graziano, är ert allvai?
Groz. Mitt fulla allvar.
Buss. Vårt bröllop skall bli hedradt genom ert.
Graz. Vi skola slå vad med dem om tusen dukater, hvem som får första pqjken. —Hvem kommer der? Loreuzo och hans hedning? ilvad? Och min vän Salerio från Venedig?
	16*	243

(LoKENzO, JESSIKA och SALERIO vppträda,). Buss. Lorenzo och Salerio, välkomna,
Så framt mitt färska husboudkall har kraft
Att er välkomna. Tillåt mig, o Portia,
Att helsa dessa landsmän och kamrater
Välkomna hit.
Port.	Detsamma gör ock jag;
De äro högst välkomna hit.
	Lor.	Jag tackar
Ers nåd förbindligast. — ilvad mig beträffar,
Jag tänkte icke helsa på er här,
Men jag har mött Salerio på vägen;
Han bad mig om — det hjelpte Icke alls
Att säga nej — mitt sällskap hit till Belmont.
Sa/er. Det gjorde jag, och hade skäl dertill:
Antonio rekommenderar honom
Hos er, signor.	(Ger BAsSÅNLo ett bref,).
Buss.	Förrän jag öppnar brefvet,
Så säg, jag ber, har mår min ädle vän?
Sa/er. Ej illa, om han ej är sjuk till lynnet, Ej väl, om ej till lynnet. Brefvet der
Skall yppa er hans tillstånd.
Graz Tag mot den unga damen der, Nerissa. —Er hand, Salerio! ilvad nytt från hemmet?
Hur mår Antonio, vår köpmans-fnrste?
Jag vet, att han skall fröjdas åt vår lycka:
Vi spelte Jason här och vunno skinnet.
-	Sa/er.	Ack om ni vunnit skinnet, som han mist!
	Port.	Det brefvet innehåller något rvsligt,
Det röfvar färgen från Bassanios kind.
En älskad vän är död, ty intet annat
1 hela veriden borde kunna skaka
Ett manligt hjerta så. ilvad? Annu värre?
Bassanio, jag är hälften af er sjelt
Och jag har rätt till hälften af hvadhelst
Som detta papper bringar.
	Buss.	Ilulda Portia,

Här är nägra af d. vänta ord,
Som niusin fläckat papper. Ädla fröken,
Di Jag för er min kärlek yppade,
Bad’ Jag er strast, att all min rikedom
1 mina idror rann — att Jag var ädling.
Jag sade sanning di; nu skall ni finna,
Att, hat Jag gaf mig ut för ingenting,
Jag akröt för mycket dock. Di Jag er sade
‘Jag äger intet,» borde Jag ha sagt
‘Jag äger mindre, Jag, än ingenting;’
Ty, rent ut sagdt, Jag är en vän förbunden
För hvad Jag har, och har för min skall gjort
lim vän ala vänta fiende förbunden.
Här är ett breZ min fröken; detta papper
Är likt den vännens kropp; hvartenda ord
Är som ett öppet sir, som gjuter ut
Hans lajerteblod. — len är det sant, Balerio?
Är allt förlorad» Ingen resa lyckad?
Frk Tripelis, hin Iexico~ frän England,
Frän Barbariet, Indien, Lissabon?
Och intet enda skepp~ som audgitt stöten
lot skarpa skeppabrottaklippor?
	bier.	YJ ett enda.
Dessutom tror Jag knappt, — om ock han hade
Kontanter att betala Juden med —Att Juden ~. dem. Jag har aldrig sett
En varelse med menaklig skapuad vara
Si lysten pi en menniskas fördert
Han öfverlöper dogen sent och bittid’
Och säger statens frihet vara hotad,
Omhan4cjlrsittvite. TJugoköpmän,
Ja dogen sjelf och alla if cöW
Af högsta rang ha sökt beveka honom,
len Ingen kan di bort hans lömaka krat
Pi rätt och vite efter sedda ord
J~ss. När Jag var hemma, hörde Jag han svor För Ohus och Tubal, sina tromförvandter,

Att förr han ville ha Antonios kött,
Än tjngofaldt den snmma han är skyldig;
Och om ej lag och öfverhet det hindra,
Så står helt visst Antonio sig illa.
Port. Ar det er vän, som är i sådan nöd?
Bass. Miii bästa vän, den ädlaste jag känner,
Den villigaste, mest otröttlige,
När han kan göra godt; en man, som har
Den gamla romarhedern klarare,
An någon ann’ som andas i Italien.
Port. ilvad är han skyldig Juden?
	Bass.		För min räkning
Tretusende dukater.
	Port.	Icke mer?
Betala honom sex och döda sedeln.
Fördubbla dem, tredubbla de sextusen,
Förr’n på en vän med dessa egenskaper
Ett hår må krökas för Bassanios skull.
Till kyrkan först, och kalla mig er maka,
Och sedan till Venedig, till ex’ vän!
Ty aldrig skall ni dela Portias läger
Med hjertat fullt af qval. Ni skall få guld
Att gälda detta lappri tjugo gånger.
När det är gjordt, för hit den trogna vännen;
Jag och Nerissa lefva niellertid
Som flickor och som enkor. Skynda nu;
Ni måste genast från er unga fru.
Välkomna vännerna, var glad! Ni är,
Ju mer ni kostar mig, dess mer mig kär.
Men låt mig höra brefvet från er vän.
Bass. (Läser). “Goda Bassanio, alla mina skepp äro förlorade, mina kreditorer börja bli grymma, mina tillgångar äro uttömnda, min sedel till Juden är förfallen; och då det är omöjligt för mig att bli vid lif, om jag skall betala den, så äro alla räkningar er och mig emellan dermed afslutnde. Om jag blott finge se er vid min död! Men gör
246

emellertid dermed som ni behagar. Om icke er vänskap öfvertalar er att komma, så låt ej mitt bref göra det.”
Port. Ack, älskade, res af på ögonblicket! Buss. Då med ert lof jag far, så vill jag ila; Men tills jag åter är på hemmets stig,
Skall ingen sömn jag njuta; ingen ävila
Fördröja mötet mellan er och mig.	(De gå).

TREDJIi~ SCENEN.
Venedig. En gata.

(SnYLOCK, SOLÅNLO, ANTONIO och en fdngvahtare uppträda,). Shy/. Håll fast’en, fångknekt! — Intet prat om mild-
het! —Det är den narr’n, som lånt ut pengar gratis. —Håll fast’en, fångknekt!
	Änt.	Hör mig, bästa Shylock!
Shy/. Mitt vite skall jag ha, mitt vite, hör du!
Jag svor en ed att jag skall ha mitt vite.
Dn kallade mig hund, förr’n skäl dn hade;
Nu är jag hund: tag dig i akt för klorna.
Jag skall ha rätt ho~ dogen. — Usla fångknekt
Jag undrar på att du så dum kan vara
Och stryka kring med honom hvart han önskar. Änt. Jag ber dig, hör!
	Shy/.	Mitt vite skall jag ha,
Jag vill ej höra hvad du har att säga;
Mitt vite skall jag ha: håll derför munnen,
Jag är ej någon blöt och tårögd narr,
Sous drar på axeln, suchar och ger efter
För christna förespråkare. Ur vägen,
Jag tål ej prat, mitt vite skall jag ha.	(Gb). So/. Det är den obarmhertigaste hund,
Som nånsin fanns bland menskor.
	Änt.	Låt’en gå;
Jag slösar inga böner mer på honom.

Han efterstår mitt 1ff, och skälet vet Jag:
Jag Miste mer än en utur hans klor,
Blott man i tid sin nöd beklagade,
Och derför hatar han mig.
Sbl.	Jag är viss
Att dogen aldrig gillar det kontraktet
ML EJ mäktar dogen hämma lagens gäng,
Ty om den rätt, som hvaaje främling rajuter
Hos oss här 1 Venedig, icke aktas,
Si ana styreluen 4 mer för rättvis,
Och denna stadens handelavinst och välstind
Beror af alla folk. Kom. lät oss gi;
Min sorg och min förlust ha si förtärt mig,
Att knappt Jag lär ha qvar ett skälpund kött
1 morgon it min grymma borgenär. —Kom, ffingknekt. — Gifre Gud Bassanlo kommer
Att se sia skuld betald, si är Jag nt~jd.

FJERDE SCENEN.
Belmont. Ett rum 1 Posnia hus.
(POKTU, NEEISSA, Loanzo~ JESEKÅ ode BåLTaafa

Lot. Miufru, —det sägerJag,siajelfnlhördet— Ni har en ädel, oförfalskad känsla
M det gudomliga i trogen vänskap;
Det märk. mer än klart utaf det sitt,
Pi hvilket ni er mans frmnvaro bär.
Men visste ni hvem ni den heden gör,
Hur god den ädling är, som nu ni hjelper,
Och huru varmt han älskar er gemäl,
Si blef ni stoltare af denna gerning,
Än ni, som är si —, förmädde annars.
.Itrt. God gerning har Jag aldrig ingrat än, Och skall det nu 4 heller: ty de vänner, Som lefva med hvarann och umgås ständigt

Och hanna samma vänskapsband kring l~jertat,
De måste ock nödvändigt hafva likhet
1 anletsdrag, i tänkesätt och seder.
Just derför tror jag, att Antonio,
Min makes hjerte-vän, nödvändigt skall
Min make likna. Och om så det är,
[Jur obetydlig är ej då den samma,
Som jag har kastat vit för att förlossa
En atbild af min själ från djefvalsk grymhet?
Dock, detta liknar nästan sjeitberöm;
Ej mer om det. hör an på andra saker:
Loreazo, jag förtror i edra händer
Mitt öfvervälde och mitt hashåll här,
Tills min gemål är här igen. För min del,
Så har jag himlen gjort ett hemligt löfte
Att lefva i betraktelser och bön,
Och utan annat sällskap än Nerissas,
Tills våra männer komma hem igen.
Två mil från detta slott befins ett kloster;
Der ämna vi att vänta. Jag besvär er
Att icke säga nej till detta uppdrag,
Som af min vänskap och nödvändigheten
~su läggs på er.
Lor.	Mia fra, af hjertat gerna;
Jag lyder alla edra milda bad.
Port. Mitt folk har redan kunskap om min afsigt;
De skola se i er och Jessika
Detsamma som i min gemål och mig.
Och nu farväl, tilldess vi råkas åter.
Lor. Må frid och fröjd ledsaga er, min fra. fess. Jag önskar er all möjlig hjertans glädje. Port. Jag tackar för er önskan, och jag önskar
Er just detsamma. — Jessika, farväl!
(JESSIItA och LonEEzo gå).
Nå, l3tdthasar, Rask och pålitlig har da alltid varit, Förblif det städse. Tag nu detta bref,

Och res så fort som menskokrafter mäkta
Till Padna. Låt se att da det lemnar
Till min kusin Bellario, juris doktorn.
De papper och de kläder, som han ger dig,
För dem, det ber jag dig, med tankens snabbhet
Till fäijestaden, der den färjan står,
Som vanligtvis går öfver till Venedig.
Se så, spar ord och tid och gif dig af;
Jag är på ort och ställe före dig.
Baith. Min fru, jag skyndar mig så fort jag kan.
(Går,).
Port. Nerissa, kom; jag har en sak för händer, Som du ej drönst om: våra männer se vi,
Förrän de tänkt derpå.
	Ner.	Och se de oss?
Port. Det ock, Nerissa; men i sådan drägt,
Att de må tro oss vara det fullkomligt,
Hvari oss fattas mycket. Jag slår vad
Om hvnd som helst, att, när vi studsat upp oss
Till ynglingar, blir jag den likaste
Och bär min plit på modigaste viset
Och talar, midt emellan karl och gosse,
Med målbrottsstämma; gör två nätta steg
Till ett manhaftigt; skryter öfver slagsmål
Som andra fina herrar; ljuger friskt
Om ädla damer, som min kärlek sökt,
Men sjuknat in och dött då jag dem nekat:
“ilvem kan väl ock befatta sig med alla? —Det ångrar mig; det hade varit väl,
Om jag ej vållat deras död !“ Så der
Skall jag småljuga visst på tjugo vis,
Och man skall svära på att för ett år se’n
Jag lemnat skolan. Jag i minnet har
Visst tusen knep af dessa skräf~e1-narrar,
Som jag begagna skall.
Ner. ilvad? Skola vi omvända oss till karlar? Port. Fy så da talar! Tänk om någon skälm

Stod här och lyssnade på dimma ord!
Kom nu, jag skall berätta hela planen
Uti min vaga, som redan väntar oss
Vid trädgårdsporten här. Fort som en il!
Vi	resa än i dag visst tjugo mil.	(De gå,).

FEMTE SCENEN.
Belmont. En trädgård.

(LANCELOT och JEssIKÅ uppträda,).

Lamm. Ja visst! — Ty, ser ni, fadrens synder straffas på barnen; derföre är jag rädd för er, det kan ni lita på. Jag har alltid varit rättfram med er, och således säger jag er nu mina konflexioner öfver saken. Var derföre vid godt mod, ty jag tror sannerligen att ni blir fördömd. Det är blott en sak att hoppas på, som kan komma er något till godo, men det är bara ett slags oäkta hopp likväl.
Jess. Och hvad är det för ett hopp, om jag får fråga?
Lane. Jo, för tusan! Ni kan på sätt och vis hoppas, att er far icke är er far, att ni icke är Judens dotter.
dess. Det vore verkeligen en sorts oäkta förhoppning:
då skulle nön mors synder bli hemsökta på mig.
Lane. Det är sant! Ja, då är jag rädd för att ni blir fördömd både på fädernet och mödernet. Så går det, ja! När jag skyr Scylla, er far, så faller jag i Charybdis, er mor. Ja, ni är förlorad på begge hållen.
dess. Jag blir salig genom min man; han har gjort mig till christen.
Lanc. Det var minsann mycket illa gjordt af honom, det. Vi voro fullt opp med christna förut, just så många som kunde lefva beqvämligt ihop med hvarandra. Detta förfärdigande af christna kommer att höja priset på galtar. Om vi alla bli fläskätare, så få vi snart icke en bit fläsk
spisen för pengar.
(LORENzO kommer,).
dess. Jag skall berätta för min man hvad ni säger, Lancelot; här kommer han.

Lor. Snart blir jag svartsjnk på dig, Lancelot, om dn sa der drar min hustru omkring i alla vinklar och vrår.
,fess. Ah, var icke rädd för oss, Loreuzo. Lancelot och jag äro osams nu. Han säger mig rent ut, att för mig ges ingen nåd i himmelen, derföre att jag är dotter till en Jude; och han säger, att ni icke är någon god medlem samhället., ty genom att omvända Judar till christna ste— gram ni blott priset på fläsk.
Lor. (Till LÅNcELoT). Det skall jag bättre ansvara för inför samhället, än du kan ansvara för den trinda Mohriniman. Jo, jo, Lancelot! Den der Mobrens dotter lär snart komma att skänka dig en arfvinge.
Lane. Då är det hon sjeif som blir nrfvinge, nemligen till sitt eget fädernenamn; eller var inte Mohr-dottern redan Mohr i vaggan? Hvad gör det mig då, om hon nu kommer att sitta som mor v i d vaggan?
Lor. Hur hvar narr ändå kan leka med ord! Jag tror, att den bästa qvickheten lär snart bli den att tiga, och språksamheten endast att berömma hos papegojorna. — Gå nu in, du, och lät laga i ordning till middagen.
Laac. Det är redan gjordt, min herre. Magen är öfverallt i ordning.
Lor. Herre Gud, hvad da är för en ordryttare! Låt anrätta maten då!
Laac. Också verkstäldt! Att täcka tuffeln, det är ordet.
Lor. Vill du täcka den då?
Lanc. Bevars, herre, så oskickligt bär jag mig visst aldrig åt! Det är duken, som skall göra det.
Lor. Intet mera sladder! Arnar du tömma hela ditt infalls-magasin på en gång? Begrip då klart en klar mening. Gå till kamraterna; låt dem duka bordet, bära in maten, och så komma vi och spisa.
Lanc. Bordet skall bli inbaret, maten skall bli dukad, och hvad er ankomst angår, så täcks ni göra dem-med efter
lust och lynne.	(Går,). Lor. Dmm Imimmelska förnuft, så harm kan prata!
Den mmarr’n har inqvarterat i sitt mina

En hel armé af infall; och jag känner
Rätt många narrar på en högre plats,
Som, rustade likt honom, för en ordlek
Förakta saken. — Men, nmin Jessika,
Har finner dn dig här? Hvad tycker da
Om don Bassanios fru, min söta flicka? Jess. Ack, outsägligt! Don Bassanio bör
Just föra ett rättskaffens lefrerne;
Ty med en sådan skatt uti sin fru
Har han på jorden re’n en himmelsk sällhet;
Och tror han ej att den på jomden fns,
Så borde himlen aldrig bli hans lott.
Ja, om två gudar hölle himmeiskt vad,
Och vadet gällde tvenne jordens qvinnor,
Och Portia vore en, så vore tillskott
Nödvändigt för den ena, ty vår jord
Har ej dess like.
	Lor.	Just en sådan man
Har dn i mig, min vän, som hon är qvinna. ,Jess. Åä, fråga först min umening om den saken. Lor. Det skall jag straxt; men låt oss spisa först. Jess. Jag prisar dig helst innan jag är mätt. Lor. Nej, låt oss spara det till måltidsro,
Säg då hvadhelst du vill; jag skall det smälta Tillika med det öfriga.
	,Jess.	Nå väl,
Jag skall då ta mig för att prisa dlg.	(De gé,).

FJERDE AKTEN. F&RSTA SCENEN.
Venedig. En domsal.

(Dogen, sesmotorerna, ANTONio, BAssANLo, G~AzL.~No, SA
LAamNo, SOLANLO med flera,).

Dog. Nå, är Antonio här?
	Änt.		Ja, nådig’ herre.
Dog. Det gör mig ondt om dig: da har att svara

Emot en vederpart, så hård som sten, Omensklig, obarmhertig, tom och öde På allt medlidande.
	Ant.	Jag har förnummit
Hur stort besvär ers höglmet gjort sig med
Att mildra Imans oblidkeliga framfärd.
Men då han är förlmärdad, och ej lagen
Har något medel qvar att frälsa mig
Ifrårs hans ilska, skall jag ställa upp
Mitt tålamod emot hans raseri,
0dm jag är väpnad att med sinneslngn
Hans värsta tyranni och hämd fördraga.
Dog. Gå nt och kalla Juden in för rätta.
Sol. Han står vid dörru; der kommer han, ers höghet.
	(SHYLocK kommer,).

Dog. Gif rum, låt honom stadna midt framför oss. —Simylock, hvad verlden tror, tror äfven jag:
Att dn blott drifver detta hatets spel
Tilldess det gäller sak; då lär du säkert
Oss mer förvåna med barmhertighet,
An da förvånar nu med låtsad grymhet.
Och liksom nu da kräfver strängt ditt vite, —En mark af denna stackars köpmans kött —Skall du ej då blott efterge ditt kraf,
Men, rörd af menskligt ädelmod och ömhet,
Förära honom halfva kapitalet,
Medlidsamt blickande på all den ofärd,
Som nyss så hopat sig uppå hans hufvud,
Nog för att trycka ned en kurmglig köpman
Och väcka npp deltagande för honom
1 kopparbröst, i hjertan utaf flinta,
Hos Turkar och Tartarer, aldrig vanda
Vid menskokärlekens ntöfning.		Jude,
Vi	alla vänta nu ett vänligt svar.
Shyl. Jag har förklarat för ers nåd min mening, Och vid vår he1ga sabbath Imar jag svurit

Att taga ut det re’n försutna vitet.
Ifall det vägras mig, må faran drabba
Venedigs privilegier oclm frihet!
Ni frågar mig hvi heldre jag begär
Ett stycke Inder, än jag tar emnot
Tretusende dukater? Derpå svaras
Ej annat än: “så faller det mig in.”
Ar det ej svaradt nog? Hvad, om min husfrid
Störs af en råtta, och mig lyster gifva
Tretusende dmskater för att få
Den råttan dräpt? Nå, har ni svaret nu?
Det finnes menniskor, som ej fördraga
Att se en gris som gapar; andra finnas,
Som mista vettet, om de se en katt,
Och andra som ej kunna Imålla tätt,
När gällt säckpipan gnäller: det är tycket,
Som rår på lidelsen och styr dess fart
Alltefter som det känner lust och olust,
Och som det nu ej fns ett rimligt skäl
Hvi den ej kan fördra en gris som gapar,
D en ej en stackars oförarglig katt,
Den ej säckpipan, utan att nödvändigt
Så skämama ut sig, och, besvärad sjelt
Besvärlig bli för andra, så kan jag
Ej gifva något skäl — och vill ~j heller —Om ej ett ingrodt hat, en egen afsky,
Som gör att jag fullföljer mot Antonio
En rättegång, på hvilken sjeif jag tappar.
Nå, har ni nu fått svaret?
	Buss.	Detta är
Ej något svar, du känslolösa mnenska,
Som kan ursäkta sådan vildsint grymhet.
Simyl. Mitt svar behöfver icke hugna dlg.
Buss. Månn’ alla dräpa Imvad de icke älska?
Shyl. Hvem hatar något, somu han ej vill dmäpa?
Bass. Evar förolämpaing är sj genast hat.
Shyl. Hvad, tål du tvenne gånger ormens stygn?

Ant. Betänk, jag ber, ni talar ju med Juden.
Ni må så gerna stå på hafvets strand
0dm be det Imöga svallet lägga sig;
Ni må så gerna söka sak med vargen
Och spörja honom hvi han låter fåret
Så öräka efter laummet.
Ni må så gerna l~juda bergens granar
Att icke vagga topparna ocis susa,
Når himlens vindar genomstorma dem;
Ni må så gerna allt ävad värst är fresta,
Som söka blidka — Imvad är hårdare? —Hans Judehjerta. — Alltså ber jag er,
Gör inga anbud mer, försök ej mera,
Men låt så kort och godt som möjligt är
Mig få min dom och Juden få sin vilja.
Buss. (Till SnYLocK). Sextusende dukater för de tre!

Shyl. Omn hvar dukat af de sextusen vore Sexdelad, och byar del dock en dukat,
Jag tog dem icke; jag vill ha mitt vite.
Dog. Hur kan dn hoppas på miskundsamhet, Somu sjelf ej öfvar någon?
	Shyl.	Hvilken dom
Bör jag väl frukta, när jag ~j gör orätt?
Ni har en mängd af köpta slafvar här,
Som, liksom edra lmnndam, åsnor, runlor,
Till smnutsiga och låga sysslor brukas,
För det ni köpt dem. Tänk om nu jag säger:
“Låt dem bli fria och bli edra mågar!
Hvi svettas de i släp? Må de få sofva
Så mjukt som ni; mnå deras gom bli kittlad
På lika läckert sätt !“ Hvad svarar ni?
“Det är ja våra slafvar” svarar ni,
Och just detsamma svarar jag nu er:
Derm marken kött, jag kräfver utaf honom,
Ar dyrt betald, är min, och jag vill ha den;
Tvi edra lagar, om ni vägrar det!

Då fns ej kraft nti Venedigs stadgar; Jag fordrar utslag; svara! Får jag det?
Dog. Makt har jag att uppsl~juta rättegåm~gen, Om ej Bellario, den lärde doktorn, Som jag sändt efter för att skilja tvisten, Infinner sig i dag.
	Sal.	Derute står
Ett bud, nyss anländt ifrån Padna,
Med bref från doktorn.
Dog. Gif brefvet hit och kalla budet in.
Buss. Var lugn, Antonio! Friskt mod, min vän! Juden skall få mitt kött, srmitt blod, mitt allt, Förr’n dn en droppa blod för min skull mister.
Ant. Jag är en smittad vädar uti hjorden,
Och duger blott till slagt. Den svaga frukten
Ar den som faller först; låt mig få falla.
Det bästa ni kan göra nu, Bassanio,
Ar lefva sj lf och skrifva mig en grafskrift.

(NERISSÅ upptruder förklädd till en udvokats s7érifvare,~. Dog. Ni kommer från Bellario från Padna?
Nes. Från båda, ja; Bellario helsar ödmjukt.
~‘Lernnar dogen ett bref~.
Buss. (Till SilyLoca). Men hvarför hvässer du din knif så ifrigt?
Shyl. Att skära vitet ur den bankruttören!
aruz. Din själ, men icke din skosula, Jmsde,
Ar brynsten åt din knif. Men intet stål,
Ej bödelns svärd ens, hälften var så skarpt
Som ilskan i din själ. Fins ingen bön,
Som tränger till ditt innersta?
	Shyl.	Nej ingen,
Som dn Imar nog förstånd att hitta på.
Graz. Förbannad dms, din känslolösa hund!
Den lag är grymn, som unnar dig att lefva.
Du nästan villar bort mig från min tro
Och gör mig till Pythagorée, som antar
	XII.	17	257

Att djurens ~jälar stundom gjuta sig
1 menskokroppar. Ja, din ilskenlmet
Har säkert fomdom bott uti en varg,
Sura, hängd för mord på menskor, sände bort
Sin grymma själ från gaigen och, när da
An låg i din fördömda modems hg
For in i dig; ty din begärelse
Ar varghik, blodig, vild och glupande. Shyl. Tills da kan få sigillet från min sedel,
Skadar da blott din lunga umed ditt skrik.
Låt laga upp din qvickhet, yimgling; annars
Förfaller den ohjelpligt. — Min är rätten. Dog. Bellario rekommenderar här
En ung och lärd jurist hos denna domstol. —Hvar är han?
Ner. Jo, Iman står i rättens förmak Och väntar svar om han får företräde.
Dog. Af hjertat gerna. — Gå, ett par af er, Och beledsaga honom artigt hit.
Emellertid må rätten höra brefvet. (En skrifvare läser).
“Ers höghet täcktes häraf inhemta, att jag vid mottagandet af ert bref var mycket sjuk. Men i samma ögonblick, som ert bud kom, hade jag ett vänsknpsfullt besök af en ung jurist ifrån Rom vid namn Baithasar. Jag tiaderrättade honom om tvisten emellan Juden och köpmannen Antonio. Vi genomgingo tillsammans en mängd lag-verk. Han känner min åsigt, hvilken han på min anhålIan öfverbringar, m~ättad genom hans egna insigter — hvilkas vidd jag ej nog kan berömma —~ och han nieddelär den nu i mitt stMle, till åtlydnad af ers höghets önskan. Jag besvär er, låt icke hans saknad af år vara någon orsak till att låta honom sjeif sakna en hedrande uppmärksamhet, ty aldrig har jag funnit ett så gammalt förstånd i en så ung menniska. Jag öfverlemnar honom till ert nådiga mottagande; hans skicklighet skall bli hans bästa rekommendation.”

Dog. Nu hör ni hvad den lärde mannen skrifver, Och här, så tror jag, kommer doktorn sjelf.
(PoKTIA uppträder, förklädd till juris doktw). Er hand! Ni kommer från Bellario?
Port. Ers höghet, ja.
	Dog.	Välkommen! Tag er plats.
Har ni fått del utaf den sak, som nu
Ar föremål för denna domstols pröfning? Port. Jag känner sakens hela sammanhang.
Hvem är köpmannen här, och hvem är Juden?
Dog. Träd fram, Antonio! Gamle Shylock äfveh!
Port. Ert namn är Shylock?
	Shyl.	Shylock är mitt namn.
Port. Visst är er fordran sällsam; men den har En sådan form, att ej Venedigs lag
Kan er bestrida den, om ni den kräfver. —(Till ANTONIO).
Ni är uti hans våld, är ni det ej?
.étnt. Så säger han.
	Port.	Ni kännes vid reversen?
Änt. Det ock.
Port.	Då måste Juden bli barmhertig.
Shyl. Och på hvad grunder måste jag? Säg det.
Port. Barmhertiglmeten kan ej tvingas fram;
Hon faller liksom himlens milda regn
På jorden ned, i dubbelt niått välsignad,
Välsignande båd’ den som ger och får;
Ar makteas mäktigaste kraft och pryder.
Monarken på sin thron långt mer än kronan.
Hans spira visar endast timligt välde,
En bild utaf det höga majestät,
Som bjuder skräck och rädsla inför kungar.
Men nåden, den är öfver spirans makt;
Den har sin thron i konungarnas hjertan,
En bild utaf gudomliglmeten sjelf;
0dm jordisk makt är aldralikast Guds,
När nåden kryddar rätten. Derför, Jude,
17*

Fast här du fordrar lag och rätt, betänk
Att efter lag och rätt ej en bland oss
Kan salig bli. Vi bedja ju om misknnd,
Och samma bön lär en och hvar att öfva
Miskuudsamlmetens verk. Jag sagt allt detta,
För att de skarpa rättsanspråken mildra;
Ty far du fort att åberopa dem,
Så blir Venedigs stränga domstol tvungen
Att döma m o t köpmannen, som här står. Shyl. Min geriming falle på mitt hufvud! Rätt
Begär jag blott: mitt vite, mitt kontrakt! Port, Har han ej medel att betala skulden? Bass. Jo, j ag betalar den på rättens bord,
Ja, summasm dubbelt. Om det ej förslår,
Förbinder jag mig ge den tio gånger
Vid vite af mimm hand, min hals, mitt hjerta.
Och år ej detta nog, så syns det klart
Att godt för ondt får vika. Jag besvär er,
Qväf för en gång det rätta med ett mna.ktspråk;
Gör litet orätt, men gör rätt i stort
Och böj den grymma satans onda vilja! Port. Det går ej an. Här fns ej någon makt,
Som kan förändra redan stadgad lag.
Det skulle tagas som prejudikat,
Och mången villa skulle, stödd på demma,
1 staten rusa in. Det går äj an!
Shyl. En Daniel dömei: här, en annan Daniel! Ack, unge vise, hut jag vördar dig!
Port. Jag ber, låt mig få se reversen.
Shyl. Här! Här är den vördigste herr doktor, hår!
Port. Shylock, man bjuder dig tredubbla summan.
Shyl. En ed, en ed! Jag har en ed i himlen! Hvad? Skall jag lasta mened på min själ? Nej, icke för Venedig!
	Port.	Nå, förfallen
Är sedda re’n, och laglig rätt har Juden

På grund deraf att fordra en mark kött
Och skära ut den aldranärmast hjertat
På denna köpman hör. — Men var barmhertig,
Tag summan treibldt och rif sönder sedeln.
&iyl. När den är gäldad efter lydelsen. —Det syns ni är en värdig domare;
Ni känner lagen, och ni tolkar den
Högst grundeligt. Nu snanar jag er npp
Vid denna lag, hvnrs ädla stöd ni är,
Skrid nu till doms; tv, vid min själ jag svär,
Det står i ingen mensklig tungas makt
Att rubba mig: jag fordrar mitt kontrakt.
Änt. Af allt mitt lijerta ber jag om att rätten Må fälla domen.
	Port.	Nå, den lyder så:
Bered ert bröst för denne Judes knif.
Shyl. Du ädla lagtoik! Ståteliga yngling!
Port. Ty lagens grund och andemening är Fullkomligt ense med det vites-anspråk,
SOm stöder sig på denna sedels ord.
Shyl. Fullkomligt rätt! Högvise domare! Da är långt äldre, än ditt yttre visar.
Port. Nu må ert bröst ni blotta.
	Shyl.	Bröstet, ja!
Så står der ju, rättvisa domare?
Närmst hjertat, det är sjelfva sedelus uttryck.
Part. Rätt så. Fins här en våg, att väga köttet?
SImyl, Den har jag här.
	Port.	Haf då tillhands en fältskär
På er bekostnad, Shylock, att förbinda
Hans sår, ty annars blöder han till döds.
Shyl. Står det uttryckligt i kontraktet?
  Port.	Nej,
Det inte; men hvad mer? Det vore väl
Att göra det ändå af mensklighet.
Shyl. Det ser jag icke; står ej i kontraktet.
Port. Nå, köpman, har ni någonting att säga?

Änt. Ej mycket. Jag är redan väl beredd. —Gif mig er hand, Bassanio; farväl!
Sörj icke öfver det som nu mig drabbar,
Ty härutinnan visar ödet sig
Ovanligt mildt. Det brukar annars låta
Den arme, som sitt välstånd öfverleft,
Med hålig blick och fårad panna motse
En usel ålderdom. Från d e t eländet
Af långsumt qval befriar mig ett snitt.
Förmäl min heisning till er ädla fru;
Säg henne hur Antonio gick ur verlden,
Säg hur jag höll er kär, och tala godt
Om mig uppå min graf. Och när ni slutat,
Låt henne döma om Bassanio icke
Var älskad någon gång i sina dar.
Sörj icke öfver att er vän ni mister,
Så sörjer han ej öfver hvad han gäldar;
Ty skär blott Juden djupt nog, gäldas skulden
Af allt mitt hjerta, och på ögonblicket.
Bass. Antonio, jag har ea maka fått,
Som är mig kärare än sjelfva lifvet;
Men sjelfva lifvet, hustrun, hela verlden
Ar ingenting för mig emot ditt lif.
~J~ag ville mista allt, nppoffra allt
At denna djefrul, för att rädda dig.
Port. Er fru ej stort er derför skulle tacka, Om här hon varit och ert anbud hört.
Graz. Jag har en hustru, som, vid Gud, jag älskar; 0, att hon rest till Isimla, så hon kunde
Be något helgon röra denna judhund!
Ner. Rätt väl att ni på hennes rygg det önskar, Den önskan störde annars lätt er husfrid.
Shyl. (14fsides~).
Ha, christna äkta män! Jag har en dotter,
Må heldre någon son af Barrabas
Bli man åt henne, än en sådan Christen! —	(‘Högt).
Vi	spilla tiden. Domen nu, jag ber!

Port. En mark af denna köpmans kött är din; Den ger dig lagen: rätten det bekräftar.
Shyl. Rättvisaste bland domare!
	Port.	Och du
Får skära detfa kött utur hans bröst;
Det unnar lagen: rätten det bekräftar.
Shyl. Råttvise man! — Se, det var dom! — Kom nu.
Port. Håll, vänta litet! Hår är något mera.
Din sedel ger dig ingen droppa blod;
Här står uttryckligt skrifvet: “en mark kött.”
Tag nu ditt vite, tag ditt skålpund kött;
Men om du, när du skär det ut, förspiller
En droppa christet blod, förfaller straxt,
1 följd. utaf Venedigs lag, ditt gods,
Så löst som fast, till Venetianska staten.
Graz. Rättvisaste bland domare!, — Märk, Jude! —En grundlig domare!
	Shyl.	Ar detta lagen?
Port. Ja, du skall sjelf få se författningen. Och lita på att, när du kräfver rätt,
Skall du få rätt, långt mer än du begär. Graz. Märk, Jude, hvilken höglärci domare! Shyl. Jag tar hans anbud då. Gif summan trefaldt,
Och låt den Christne gå.
	Bass.	Se, isär är myntet.
Port. Sakta!
All rätt åt Juden! — Sakta! — Ingen brådska! Han skall ha ingenting, förutan vitet.
Graz. En lärd och rättvis domare, du Jude! Port. Var nu beredd att skära ut ditt kött.
Spill ej en blod-tår; skär ej mer, ej mindre,
Men jemat ett skålpund kött. Om du tar mindre,
Om du tar mer än marken, — blott så mycket
Som lättar eller tynger ned ett grand
Utaf en fattig skrupels ~jugondel,
Ja lutar vågen endast på en harsman —Dör du, och allt ditt gods är konfiskeradt.

Groz. En annan Daniel, en Daniel, Jude! Nu, kättare, nu har jag dig på kroken.
Port. Hvad? Tvekar Juden? — Tag ditt vite nu.
Shyl. Gif mig mitt kapital och låt mig gå.
Bass. Här har jag det i ordning åt dig; tag!
Port~ Det har han vägrat inför öppen domstol; Han skall ha rätt och sitt kontrakt, ej mer.
Graz. En Daniel, säger jag, en annan Daniel! Tack, Jude, för du lärde mig det ordet!
Shyl. Får jag ej ens mitt kapital igen?
Port. Du skall ha intet, Jude, utom vitet, Som du må ta på eget äfventyr.
Shyl. Må satan då välsigna det åt honom! Jag står ej mer till svars här.
	Port.	Vänta, Jude;
Annu en hake har vår lag på dig.
Det är förordnadt i Venedigs lagar,
Att, om det kan bevisas någon främling
Att han, på hemligt eller öppet sätt,
Stått efter lifvet på en Venetian,
Så är den man, mot hvilken slikt var anlagdt,
Berättigad till hälften af hans gods;
Den andra hälften faller staten till,
Och förfördelarns lif beror allenast
På dogens nåd, trots hvasje annan mening.
1 denna ställning, säger jag, är du,
Ty det är klart af sakens hela lopp
Att du, på både doldt och öppet sätt,
Har eftertraktat vederpartens lif
Och satt dig ut för ofvannämnda fara.
Derför på knä och bed om dagens nåd!
Graz. Tigg nu om lof att sjelf få hänga dig. Likväl då allt ditt gods är statens nu, Har du ej råd att köpa dig ett rep; Staten får hänga dig på sin bekostnad.
Dog. På det att du må se kvad skilnad är Emellan ditt och andras sinnelag,

Så ger jag dig ditt lif, förr’n du begär det.
Din halfva egendom är nu Antonios;
Den andra hälften faller staten till,
Men är du ödmjuk, kan med plikt du slippa.
Port. Hvad statens andel angår; ej Antonios.
Shyl. Nej tag mitt lif och allt, skänk intet efter! Ni tar mitt lit~ niir ni tar bort clen grund, Som bär mitt hus; ni tar ifrån mig lifvet, När ni tar medlen, som jag lefver af.
Port. Hvad gunst kan ni bevisa honom, köpman?
Groz. En snara gratis; intet mer för Guds skull!
Änt. Ifall det täcks ers höghet och senaten
Att efterskänka hälften af hans böter,
Så nöjs jag med om han ger andra hälften
Åt mig till bruk, för att, se’n han är död,
Den återlemna åt den ädla herrn
Som nyss fört bort hans dotter.
Med två beting dessutom: först, att han,
För denna nåd, på stund sig låter christna;
Se’n, att han här vid rättens protokoll
Ger bref på hela sin qvarlåtenskap
Till förmån för sin dotter och sin måg.
Dog. Det skall han göra; annars återtar jag Den nåd, som nyss jag honom här förkunnat.
Port. Nå, Jude, är du nöjd? Hvad säger du?
Shyl. Ja, jag är nöjd.
Port.	Notarie, sätt upp brefret.
Shyl. Jag ber er, gif mig lof att gå min väg; Jag mår ej väl. Sänd gåfvobrefvet efter,
Jag skrifver under.
	Dog.	Gå, men gör det blott.
Graz. Två faddrar skall du få vid christningen; Ifall jag dömt, så fick du tio till,
Att	följa dig till galgen, ej till funten. (SIIYLOCK går). Dog. (Till PORTIA).
Jag väntar er till middagen i dag.
Port. Ursäkta mig, min nådigaste herre,

Jag skall till Padna i qväll och måste På ögonblicket gifva mig utaf.
Dog. Det är rätt ledsamt, att ni Isar förhinder. Antonio, tacka denna herrn: jag snenar,
Att ni är honom synnerligt förbunden.
~Dogen, senatorerna och seiten gd).
Bass. Min ädla herre, jag, liksom min vän,
Ha denna dag förlossats af er visdom
Från hårda qval. Vi gälda derför gerna
Tretusende dukater, Judens annars,
För det besvär, som godhetsfullt ni haft.
A~t. Och blifva er dessutom högst förbundna Till evig vänskap och till återtjenst.
Port. Den som är väl förnöjd, är väl betalad;
Jag är förnöjd för det att jag er räddat,
Och ser mig derigenom väl betalad
Samt har ej nånsin önskat annan lön.
Men känn likväl igen mig, när vi råkas;
Nu önskar jag allt godt och tar farväl.
Bass. Jag måste dock er nödga, bästa herre; Tag något minne med er som en gärd, Ej som belöning. Unna mig två ting:
Att icke vägra, samt att mig förlåta.
Port. Ni tvingar strängt; jag måste väl ge vika.
Gif mig er handske till åminnelse,
Och — er till viljes — tar jag denna ring.
Nej, göm ej handen; mer vill jag ej ha;
Om ni mig älskar, vägra mig ej den.
Bass. Den ringen — ack, signor, det är ett lappri! Jag skulle blygas vid att ge er den.
Port. Jag vill ej något annat ha, än den; Jag får just riktig håg att ha den ringen.
Bass. Det ligger något mer i den, än värdet.
Den dyraste bland ringar i Venedig
Skall jag i dennas ställe skänka er
Och finna den förmedeist efterlysning.
Men denna här — ursäkta mig, jag kan ej.

Port. Jag ser, att ni frikostig är i anbud:
Först lärde ni mig tigga; nu, så tycks det, Lär ni mig hur en tiggare bör svaras.
Bass. Signor, min hustru gaf mig denna ring. Hon satte på mig den och lät, mig svära Att aldrig sälja, skänka, tappa bort den.
Port. Så kommer man ifrån att ge presenter.
Om ej er fru är helt och hållet vurmig,
Och vet hur väl jag denna ring förtjenat,
Så skall hon säkert icke vredgas evigt,
Ifall ni ger mig den. Likgodt, farväl!
(PonTIA och NERIsSA gå).
Ant. Bassanio, låt honom ringen få;
Låt hans förtjenst tillika med min vänskap Ha någon vigt bredvid er frus befallning.
Bass. Gå, Graziano; spring, tag fatt på honom, Gif honom ringen; och, ifall du kan,
Tag honom med dig till Antonio. Skynda!
(GRAZIANO går).
Kom; ni och jag gå hem till er nu genast
Och ila se’n i morgon bittida
Till Belmont båda. Kom, Antonio.	(De gå).

ANDRA SCENEN.
En gata.

(PORTIA och NEnIssA komma,).

Port. Sök Juden upp; låt honom underskrifva Sitt gåfvobref. Vi ge oss af i qväll
Och komma hem en dag förr’n våra männer.

(GRÅZIANO komnme).

Graz. Min vackra herre, det var väl jag fann er.
Signor Bassanio har besinnat sig;
Han skickar ringen här och ber er komma
Till middag hos sig.

	Port.	Det kan icke ske
Men ringen tar jag mot med mycken tack; ~äg honom det, jag ber; och var så god Och visa Judens hus åt min notarie.
Groz. Det skall jag göra.
Ner. (Till POETIA). Hör, signor, ett ord! —<Sakta,).
Tänk osu jag kunde locka från min man Den ring han fick och svor att evigt akta!
Port. Det kan du visst. Dyrt svärja de se’n på Att de ha bortskänkt ringarna åt karlar, Men vi stå på oss raskt och svärja mot.
Fort, skynda dig; dn vet hvar jag dig väntar.
Ner. Kom, visa mig till Judens hus, signor. (De gå).

FEMTE AKTEN. FÖRSTA SCENEN.
Belmont. Utanför Portias hus.

(LonENzo och JEssIKÅ komma).

Lor. Klart skiner månen. Just en sådan natt,
Då ljuflig vind så sakta kysste träden,
Att knappt de susade; en sådan natt
Steg Troilus helt visst på Trojas murar
Och suckade sin själ till Greklands tält,
Der Cressida då låg.
	Jéss.	En sådan natt
Gick Thisbe, trippande så skyggt i daggen, Och märkte lejonskvmten förr än honom Och sprang förskräckt sin väg.
	Lor.	En sådan natt
Stod Dido med en videqvist i handen
På vilda stranden, vinkande sin älskling
Till sig tillbaks igen.
	fess.	En sådan natt
Sökte Medea trollört, att föryngra
Den gamla £son med.

	Ler	En sidan natt
Stal Jessika sig bort fin rika Juden
Och rymde med en vighala från Venedig
Bakt hit till Belmont
	Jim	Och en sidan natt
Svor ynglingen Lorenzo henne trohet, Stal hennes lijerta genom tusen eder, len ingen sann!
	Ler.	Och just en sidan natt
Förtalade den vackra Jessika, Liksom en liten elak fru, sin älskling, Och han fiitlät det
	Jim.	Ännu mer af natt
Jag hölle ut med dig, om ingen komme; Men lyssna: jag hör stegen af en man.
	(En öetj.nt kommer).
Ler.. Hvem kommer der si bridt 1 nattens tystnad?
Bet. God vän.
Ler. God vän? Hvad vän? Ert namn, Jag ber, min vän!
Bet Mitt namn är Stshno; jag har att säga,
Att nådig frun är här igen pi Belmont
Förrän det dagas. Nu vailfärdas hon
Till helga kors och böjer knät och beder
Om lyckligt äktenskap.
	Ler.	Hvem har hon med sig?
Bot. En eremit allenast och sin tärna.
len .äg jag ber, är herrn tlllbakpkommen? Ler. Nqj, icke än; han har oj alls hörts at —len lit oss nu gi in, min Jessika, Och förberbda någonting högtidligt Till välkomatheltning it vår herrskarinna.
(LMTCELoT kommer).
Len. Hollahi Hollab 1 Hej! Hollå! Hollahi
Ler. Hvem ropar?
Len. Hollsh! Har ni inte sett herr Lorenso och fn Lorenzo? Hollab! HollahI

KOPMÄNNEN 1 VENEDIG. V, l.

Lor. Låt bli att hojta, karl; här är jag.
Lanc. Hollali! Hvar? Hvar?
Lor. Här.
Lane. Säg honom, att en postiljon har kommit från min husbonde med hornet fullt af goda nyheter; min hus-bonde är här innan morgonen.
Lor. Kom, älskade; vi vänta dem derinne. (Går).
Dock, hvarför det? ilvi skulle vi gå in?
Hör, Stefano, säg genast till i huset
Att nådig frun är här på ögonblicket,
Och haf musiken hit i fria luften.	(‘Betjenten går,).
Hur sött månskenet slumrar der på kullen!
Här sitta vi och låta tonerna
1 våra öron smyga. Natt och stillhet,
Hur passande för ljuflig harmoni!
Sitt, Jessika! Se der hur himlahvalfvet
Ar tätt belagdt med blanka guldpatener;
Ej fns den minsta prick, så vidt du ser,
Som ej i farten sjunger som en engel
1 chor med rosenkindade cheruber.
Så bor musik i de odödliga,
Men kan, så länge denna grofva stoftdrägt
Plumpt stänger ut den, ej af oss förnimmas.

(Musikanter komma).

Kom nu och väck Diana med en hymn, Med ljufva toner fyll er drottnings öra
Och hemta henne hem med välljud.	(‘Musik,). Jess. Aldrig
Ar ja~ rätt glad, när jag hör ljuf musik.
Lor. Det kommer af din själs uppmärksamhet.
Betrakia blott en vild och yster hjord,
En svärm af unga oinridna fålar,
Som slå bakut och gny och gnägga gällt,
Ty det är deras heta blod som svallar.
Om de i hast få höra en trumpet,
Om deras öra rörs af en musik—ton,

Så skall du se dem alla stadna straxt
Och deras vilda blickar sänkas blygt
För tonens makt. Och derför låter skalden
En Orpheus sätta träd, berg, våg i gång,
Ty intet är så stelt, så tungt, så stormigt,
Att ej musik ibland förbytt dess väsen.
Den man, som ej inom sig har musik,
Och icke rörs af sköna toners endrägt,
Ar böjd för svek, bedrägeri och rof;
Hans andes verksamhet är stum som natten,
Och hans begär så svarta soul en afgrund;
Tro ingen sådan man! —- Men hör musiken.

(PORTIA och NERISSA komma på afstånd). Port. Ljuset derborta lyser i min sal.
Hur vidt den lilla flamman strålar kring! Så skimrar dygden i en syndig verld.
Ner. När månen sken, så sågs ej ljuset till.
Port. Så skymmer större glans den miadre bort.
En vicekung så klart som kung~n skimrar,
Tills kungen nalkas sjeif; då flyr hans storhet
Liksom en liten bäck, som faller ut
Uti ett väldigt verldshaf. Hör, musik! Ner. Det är ert eget huskapell, min fru. Port. Allting beror af stunden, märker jag;
Nu låter det långt bättre än om dagen.
Ner. Det värdet skänker tystnaden, min fru.
Port. Så skönt en kråka sjunger soi~s en lärka,
När man på ingendera lyssnar. Ja,
Om näktergalen sjönge midt på dagen,
När alla gässen kackla, skulle han
Ej tyckas bättre musikus än ärtknarrn.
Hur mången ting förtjenar sin förtjenst
Och hela värde af den stund det lefver! —(Till musikanterna).
Tyst! Luna sofver hos Endymion
Och vill ej väckas.

Lor.	Det var Portias röst, Om jag mig ej bedrar.
	Port.	Jag käns igeu,
Som göken af den blinde, på mitt läte:
Det är så fult.
	Lor.	Välkommen hein, ers nåd.
Port. Vi hafva bedt för våra makars välgån~ Och hoppas, att vår bön skall främja den. Nå, ha de kommit hem?
	Lor.	Ej än, ers nåd,
Dock har ett bud i förväg kommit hit
Att båda deras ankomst.
	Port.	Gå, Nerissa,
l3efall betjeningen ej låtsa om Att vi det minsta varit hemifrån; —Lorenzo tiger väl, och Jessika?
(21Jan hör en fanfa~i).
Lor. Nu kommer er gemål; jag hör trumpeten. —Vi sqvallra ej, ers nåd; var obekymrad.
Port. Mig tycks att denna natt är sjukligt dagsljus:
Det har en smula bleknat. Det är dager, Likt dagern när af skyar solen höljs.

(BÅssÅNLO, ANTONIO, Ga.xzIAxo och deras sällskap komma).

Bass. Vi hafva dag med antipoderna,
Om ni går ut, när solen vandrar bort.
Port. Må jag dock ej lätt färdig bli att ly~a; Lättfärdig hustru göi’ en tungsint man, Må ej l3assanio blifva det för min skull; Det gifve Gud! — Välkommen, min gemål.
Bass. Tack, älskade! Välkomna nu min vän; Här ha vi mannen: min Antonio,
Som jag oändligen förbunden är.
Port. Ja, honom är på allt sätt ni förbunden, Ty han har dyrt förbundit sig för er.
Änt. Ej mer än jag har sluppit väl ifrån.
Port. Signor, ni är välkommen hit till oss,

Men det skall visa sig i mer än ord, Och derför spar jag talets vänskapsprof.

(GRAZIAKO och NERISSA hafca under tiden talat sakta med hcarann>.

Graz. Jag svär vid månen der, ni gör mig orätt! Jag gaf den, det är visst och sant, åt skrifvurn. 0, att han vore klippt och skuren, han, Då ni det så på sinnet lägga kan!
Port. En träta redan? ilvad är frågan om? Graz. Ack, om en ögla guld, en lappris-ring
Som hon mig gaf; devisen lät så här: —Precist som sockerbagarpoesi
På	karameller — “göm, men glöm mig icke.” Ner. Hvad pratar ni om värde och deviser?
Ni svor mig till, då jag er skänkte den,
Att ha den på er ända till er dödsstund,
Och att den skulle följa er i grafven.
Ni borde tänkt, om ej på mig, likväl
Uppå den ed ni svor, och aktat ringen.
Gaf den åt skrifvarn! --- Men, det vet jag visst,
Den skrifvarn får ej nånsin skägg på hakan. Graz. Jo, om han lefver och blir man.
	Ner.	Ja, om
En flicka lefver tills hon blir en man!
Graz. Vid denna band, jag gaf den åt en yngling,
En pojke snarare, en liten fuasker,
Ej längre än du sjelf; en skrifvar-unge,
Ett pjollrigt barn, som bad om den till lösen;
Det grep i ~jäl’n, och neka var omöjligt. Port. Ni är att tadla dock, uppriktigt sagdt,
Som skiljs så lätt vid brudens första gåfva,
Ett smycke trädt med ed uppå ert finger
Och nitadt så med trohet vid ert kött.
Jag gaf min älskling ock en ring: han svor
Att aldrig lemlia den; här står haa sjeif,
Och jag, jag vågar svära tryggt för honom
XII.	18

Att han ej skålle gifva bort den, eller
Ta den af fingret för all verldens skatter.
Er fru, Graziano, har i sanning fått
Ett allt för bittert skäl till grämelse;
Om det händt mig, så blefve jag förryckt. Bass. (Äfsides).
Här vore bäst jag högge af mig handen
Och svor att jag, vid dess försvar, mist ringen.
Graz. Bassanio skänkte bort sin ring åt domarn,
Som bad om den, och sannerligen hade
Förtjenat den. Och se’n kom pqjken, skrifvarn,
Som haft smått skrifveri, och bad om min;
Och hvarken husbond’ eller tjenarn ville
Ha något annat än de ringarna.
Port. Hvad var det för en ring, som ni gaf bort? Ej den, jag hoppas, som ni fick af mig?
Bass. Om till mitt fel jag kunde lägga svek, Så nekade jag nu. Men se, mitt finger
Har ingen ring uppå sig; den är borta.
Port. Så blottad är er själ på trohet ock. Jag svär vid Gud, jag delar ej ert läger,
Förr’n jag fått se min ring.
  Ner.	 Och jag ej ert,
Förr’n jag sett min igen.
  Bass.	Min goda Portia,
Ifall ni kände den, som fick er ring,
Och den för hvilken jag gaf bort er ring,
Och visste hvarför jag skänkt bort er ring,
Och huru tungt jag skildes från er ring,
När ingenting togs mot, om ej er ring,
Så skulle ni er stränga vrede mildra.
Port. Och hade ni känt kraften af min ring,
Dens halfva värde, som er gaf sin ring,
Och hederns bud att vårda denna ring,
Så skulle ni ej skiljt er från min ring.
Hvem hade väl så oförnuftig varit,
Ifall det täckts er att försvara ringen

KOPMANKEN 1 VENEDIG. Y, l.

Med någon ifver, att han utan blygsel
Begärt en sak, som var en helgedom?
Nerissa lär mig just hvad jag bör tro:
Jag svär på att en flicka fått min ring.

Bass. Nej, vid min heder, Portia! Vid min själ!
Ej någon flicka fick den men en doktor,
Som vägrade tretusende dukater,
Men bad om den. Jag nekade dertill,
Och han fick gå helt missbelåten bort,
Just samma man, som hade räddat lifvet
På denna kära vän! Hvad var att göra?
Jag nödgades att skicka honom ringen,
Jag tvangs af blygsel och anständighet;
Min heder lät ej så befläcka sig
Med låg otacksamhet. Förlåt mig, Portia!
Ty, vid de helga stjernorna deruppe,
Ifall ni varit med, ni bedt om ringen
För att den gifva till den värda doktorn! Port. Låt ej den doktorn komma när mitt hus!
Ty då han en gång fått mitt älsklingssmycke,
Just det ni svor att vårda jemt åt mig,
Så vill jag bli så liberal som ni
Och icke neka honom hvad som helst,
Nej, icke min person, min äkta säng,
Och jag skall nog få rätt på honom, jag.
Ligg aldrig borta; vakta mig som Argus!
Om ni ej gör det, om jag lemnas ensam,
Så, vid min ära — ännu är hon min —Skall denna doktorn bli min sängkamrat!
Ner. Och skrifvarn min; se derför noga till Hur jag blir lemnad åt min egen vård.
Graz. Nå väl; men skrifvarn skall min vrede känna:
Om jag får fatt’en, skär jag af hans penna.
Änt. Jag, arme man, är dessa tvisters orsak.
Port. Var lugn, signor; ni är ändå välkommen.
Bass. Förlåt mig, Portia, detta tvungna fel;

Och här — i alla dessa vänners åsyn —Svär jag vid dina egna, sköna ögon,
Hvari jag ser mig sjelf —
	Port.	Nej, hör man på!
Sjelf ser han sig i mina ögon dubbel, En bild i hvart: — svär nu vid dubbelheten, Det är en ed att tro!
	Bass.	Men hör mig dock!
Förlåt mitt fel; jag svär dig vid min själ Att aldrig mer hvnd jag dig lofvar bryta.
Ant. Jag vågade en gång min kropp för honom,
Och utan doktorn, som fick ringen, hade
Den varit platt förlorad. Jag vill våga
Min sj äl som vite nu att ej er man
Skall bryta mer sin tro med vett och vilja. Port. Nå, blif hans borgen då; och lemna honom
Den här att akta bättre än den andra. Änt. Se här, Bassanio; svär att akta ringen.
Bass. Vid Gud, det är just den som jag gaf doktorn! Port. Och han har skänkt mig den. Förlåt, Bassanio,
Ty doktorn låg hos mig för denna ringen. Ner. Och blif ej ond, min snälla Graziano,
Ty samma lilla pojkfnask, skrifvaren,
Låg nu i natt, för detta pris, hos mig.
araz. Nå, det är just som när man lagar landsväg Om sommarn, då man far beqvämt ändå.
Hvad? Krönta redan, innan vi förtjent det!
Port. Det var för groft! — Enhvar står här förvånad; (Till BAssÄno).
Se här ett bref, läs det vid läglig tid;
Det är från Padua, från Bellario.
Ni ser deraf, att Portia var doktorn
Och min Nerissa skrifvaren. Lorenzo
Vet, att jag reste genast efter er
Och kom igen helt nyss. Jag har ej än
Beträdt vårt hus. — Antonio, välkommen!
Jag har åt er i ordning bättre nytt,

An ni er väntar; bryt det brefvet genast,
Och ni skall se att tre af edra skepp
Ha kommit nyss igen med dyrbar laddning.
Jag säger er ej nu hvad sällsam slump
Har skaffat mig det brefvet.
	Änt.	Jag är stum.
Bass. Ni doktorn var, och jag ej kände er?
Graz. Ni skrifvaren, som skulle kröna mig?
Ner. Ja, men den skrifvarn, som ej nånsin gör det, Om han ej lefver tills han blifver karl.
Bass. Ni blir min sängkamrat, min vackra doktor; När jag är borta, ligg då hos min hustru.
Ant. Signora, ni har skänkt mig lif och allt; Jag läser här, att mina skepp ha kommit
På redden utan skada.
	Port.	Nå, Lorenzo?
Min skrifvare har också tröst åt er.
Ner. Ja, och jag ger den utan någon lösen. —Här lemnar jag åt er och Jessika
Ett särskildt gåfvobref från rika Juden
På all hans egendom, när han är död.
Lor. J regnen manna, mina sköna damer, På deras väg, som hungra.
	Port.	Dagen gryr,
Och ändå känner ingen af er riktigt
Hur allt gått till. — Kom nu, låt oss gå in;
Der må ni taga oss uti förhör,
Och vi besvara allt till punkt och pricka.
Graz. Må gjordt! Det första bland de svar jag fordrar,
Och min Nerissa skall besvärja, blir:
Om hon vill vaka hela dygnet nu,
Och icke kvila först till klockan sju?
Och blir det dag, jag önskar honom fart,
Så jag och skrifvarn finge hylla snart.
Godt! 1 mitt lif jag vårdar ingenting
Så ängsligt mer som min Nerissas ring.

ANMÄRKNINGAR.

JULIUS C~SAR.
Sid. 2. En dålig vandel. 1 originalet är en lek med orden souls (själar) och soals (sålor).
Sid. 4. Idus Martij, D. v. s. den femtonde Mars.
Sid. 7. “Djerfs du, Cassius,” m. m. Cmsar lär hafva varit en stark simniare.
Sid. 11. Ingen kungakrona var det m. m. Shakspeare nyttjar orden crown och coronet. Enligt Plutarehus var det ett diadem, omlindadt med lager, som erbjöds C~sar.
Sid. 12. Sade Cieero någonting? — Ja, han talte Grekiska. Detta är ett nytt exempel på Shakspeare’s stora förmåga att karakterisera sina personer.
Sid. 20. Se åt uti kalendern. 1 de på Shakspeare’s tid brukliga almanackorna voro d~e romerska dag-namnen Idus och Calenda~ tryckta framföre sina motsvarande dagar i månaden.
Sid. 21. Er broder Cassius. Cassius var gift med Bruti syster Juni n.
Sid. 25. Att man enhörningen med träd kan fånga. Man berättade, att enhörningen kunde fångas på det sätt, att man narrade honom att rusa emot ett träd, rilnan sitt horn in i detsamma. och så fastna. — På björnjagt brukade den ena jägaren hålla en spegel emot den antågande björnen, under det den andre måttade och sköt.
Sid. 28. Bor jag uti din kärleks förstad blott? 1 Londons förstäder bodde merendels glädjefliekor. Jmfr orden: “då är Portia blott Bruti frilla,” m. m.
Sid. 34. Artemidorus var född på Unidos och lefde Rom som lärare i grekiska språket. Han var nära bekant

med flera Bruti vinner och hade troligen derigenom titt veta något om sammansvlrjuingen mot Caesar.
Sid. tD. Han, som nu ligger vid Pompeji blidstod. Shakipesre liter Varnar bliva mördad pi Capitolium, (Jmfr Hamlet sid. 59) der Ingen blidstod af Pompojus Anm. Enligt historien bIot Caesar mördad 1 Pompqjl portik, der senaten för tiDfiflet var församlad.
SId. 42. Im tappre Vauca. Detta Er Ironi, syftande på att Vasa gaf Caesar ett hugg bsklfrån.
Sid. 45. led Me vid sin sida. Me, en af ft,ulerna, var himdens guddom.
Sid. 48. Romare, vinner, landsain, kören mig! Åntonil tal, liksom hela denna seen emellsn honom ock folket, Er ett ojemförligt misterstyeka.
Sid. 54. Poeten Vinna upptrider. Ur Plutarekna, hvars lehadsbeskrlflaingar öfter Varnar ock Brutna ligga fl grund för sorgespelet Julius Vasa; är Efta denna episod om Vinna homtad. Shakspesre kUnde Plutarehus genom Norths öfrerslittning.
Sid. 56. Ett rum 1 Åntonli hus. Enligt Plutsrohua höns blamvirernas ssmmsnkomst pi en liten 0 1 floden Lavia.
Sid. 59. Du har fördömt oeh skymtat Luelus Pella.
Enligt Plutarehus filides domen öfrer Pefla sednare in »rut
oeh CasS försoning 1 Sardes. För korthetens skull liter
Shakspesre Casslus öppna mena med sitt missnIlje öfrer
Bratt stringhet mot Lucia Pella.
Sid. 61. Jag bad dig om en summa guld. 1 Smyrna fordrade Bratas en del af de skatter, som Casslus hade ssmlat Vassil vinner satte sig deremot, men Vasslus delade dock något med sig. De förebrielser, som Brutna för öfrigt gör Vaaslus för snilhet, runda sIg pi den omstindighet att Vasams hade utpresuat 8000 talenter af Ehodlerna.
Sid. 68. En poet Enligt Plutarehus vsr det en filosof vid naa lareus Faonluu, som tuingde sig in fl de båda filtherrarna. Iirkvirdlgt är det sitt, pi hvilket Shskspeare 1 Henrik den fjerde, 1 Timon, 1 Julius Varnar och pi andra stilla behandlar sina svagare medbröder 1
Åpoflo

Apollo. Ofversättaren har vidlöftigare utvecklat detta ämne skriften Shakspeare och Skalderna, till hvilken han
nödgas hänvisa. Jmfr noten till Timon sid. 2.
Sid. 64. Min Portia är död. Det torde ieke undgå läsnien. huru karakteristiska för den jerafasta Brutus dessa ord, nu först uttalade, äro.
Sid. 67. Naturen tar sin rätt. Plutarehus berättar, att Brutus nästan hade vänt sig af med att sofva.
Sid. 68. Jag har ej hjerta att väcka dig. Återigen ett mästar-drag af rörande art; Shakspeare glömmer icke bort det menskliga, det god hj ert ad e hos Marcus Brutus.
Sid. 69. Din onda engel, Brutus. Steevens klandrar Shakspeare derföre att han här afviker från Plutarehus, som endast berättar att en j ettegestalt hade visat sig för Brutus. St eev ens påstår vidare, att denna syn icke på en gång kunde vara C~sars skugga och Bruti onda genius. Så missförstås stundom den djupaste poesi.
Sid. 71. Du plundrat ilyblas bin m. m. En bitter allusion på Antonii talargåfva, med hvilken han nyss vann folket emot Cusars mördare.
Sid. 72. Du vet, att jag höll starkt med Epicurus. 1 Plutarehus äro de ord bevarade, med livilka Cassius, i stöd af Epicuri lära, söker öfvertyga Brutus om att det spöke denne sett endast var en synvilla.
Sid. 74. Farväl för evigt m. m. Det storartade i denna situation torde ej undgå läsaren.
Sid. 79. Dräp Brutus m. m. Lucilius ger sig ut för att vara Brutus, på det att denne må få rådrum att komma undan.

—	Nyss visade Statilius, m. m. Statilius linde åtagit sig att smyga sig igenom tienderna och se åt huru det stod till i lägret. Som bevis på att han kommit fram skulle han ge signal med en fackla. Detta gjorde han ock, men blef dödad på återvägen.

ilvad som i sorgespelet Julius C~sar synnerligen väckt kännares uppmärksamhet är den trohet, med hvilken Shakspeare i hufvudsak följt Plutarehus. Skalden har förstått att ur
sjelfva

ANMARKNINGAR.

sjelfva historien, och ur de många karakteristiska drag, som af Plutarehus äro anförda om Brutus och Ca~sar, bilda ett dramatiskt mästerstycke, ett af sina mest teatraliska skådespel. Den underbara lätthet och naturlighet, med hvilka detta skett, komma alltid att blifva ett föremål för beundran.
Julius Cmsar är förut öfversatt af G. Scheutz samt af P. Westerstrand.

ANTONIUS OCH CLEOPATRA.

Sid. 2. Tattarqvinuan. Sbakspeare kallar Cleopatra gijpsy, emedan Egypten ansågs vara ziguenarnes ursprungliga hemvist.
—	Om Csesar, den fjunskäggige, m. m. C~sar Octavius var då tjugotre år gammal.
Sid. 4. Sjelfva ilerodes af Judéen. Herodes framställdes i de gamla mysterierna som en väldig och bister herre, och hans namn nyttjades ordspråksvis för att beteckna en riktig tyrann.
Sid. 5. Då komma väl aldrig mina barn att få namn. D. v. s. Då kommer jag väl att föda oäkta barn, som icke få bära sin fars namn.
Sid. 10. Liksom tagelstrået m. m. Man trodde fordom, att ett tageistrå, lagdt i ruttet vatten, blef förvandladt till en orm. Förmodligen förklarade man så den så kallade tagelormens ursprung.
Sid. 12. ilvar är det helga käri m. m. Allusion på de tåre-käril, som de gamle brukade lägga ned i sina dödas urnor.
Sid. 13. Ro m a s II ~ r kul es. Antonius sades härstamma från denne halfgud, bvarföre han äfven ofta uppträdde klädd som Herkules.
Sid. 16. Mandragora. Jmfr Othello sid. 59. Sid. 22. Till Parthien då, m. m. Antonius och Octavius Cmsar komma in från olika håll och tala vid hvar sin följeslagare; Cmsars ord “jag ej känner det” äro riktade till Ma~cenas. De båda fältherrarna låtsa ej om hvaraun.
—	Sitt ned, min herre. Antonius blir stött deröfver att Cn~sar liksom åtager sig värdskapet på stället.
Sid. 25.

Sid. 25. Jag är er uppmärksamma sten. D. v. s. “jag hör och är tyst som muren.”
Sid. 30. Förskräms din engel, så att han blir fruktan. Fruktan var en person i de gamla moraliteterna.
Sid. 31. lans tupp besegrar min. Dessa drag äro lånade ur Plutarehus.
Sid. 32. Det var lustigt m. m. Likaledes ett lån ur Plutarehus, likasom mycket annat, som det vore för vidlöftigt att på hva~je ställe anmärka.
Sid. 35. Min hand förnedrad blef m. m. Malone framkastar den gissning, att dessa ord syfta på drottning Elisabeth, som gaf en örfil åt grefven af Essex. Antonius och Cleopatra uppfördes först efter drottningens död.
Sid. 37. Till lands har du min faders arfhem öfvertagit. Antonius bodde i Pompeji den stores hus.
Sid. 39. En drottning hem till Ca~sar i ett täcke. Med drottningen menas Cleopatra.
Sid. 40. Det fins aldrig en vacker flicka, som har ett ärligt ansigte. Allusion på sminket.
Sid. 41. Allmosedrycken. Dricka allmosedrycken sades om den, som hjelpte en annan med att tömma en an-part vin, som denne icke orkade med. En satir på Lepidus, som fick bära skulden och hatet för hvad de andra två triumvirerna gjorde.~ Warhurton.

Sid. 46. Din Pacorus, Orodes, m. m. Orodes, konung af Parthien, hade besegrat Crassus; Orodes’ son Pacor u s föll i striden mot Ventidius.
Sid. 47. Det, hvarförutan kr~garn och hans svärd knappt kännas åtskils. Nemligen klokhet.
Sid. 49. Jag skall hviska i ditt öra. Förmodligen en bön om försonlighet och undseende med Antonius.
—	Det vore illa det, om häst han vore. Hästar med en mörk fläck i pannan ansågos vara envisa och oregerliga.
Sid. 50. Tro mig, tills sjelf jag gråter. D. v. s. Om jag, likasom Antonius, gråter öfver något, som gör mig glädje, så är det förställning.

—	Det der Herodes-hufVu’t, det vill jag ha. Antonius hade skänkt Cleopatra en del af Palestina; nu vill hon ha hela Palestina och dess konungs hufvud dertill.
Sid. 54. Och hotar strupen på den krigaren, som drap Pompejus. Denna krigare hette Marcus Titius.
Sid. 55. Lydiens sjelfherrskarinna. 1 Norths öfversättning af Plutarehus står Lydien i stället för Libyen.
Sid. 64. Sitt svärd som uti dans. Man brukade dansa med värja vid sidan. Meningen är: “C~sar drog icke ens svärd et.”
Sid. 65. ilusläraren. Denne hette Euphronius.
Sid. 66. T h yr en s, eller, som han hos Plutarehus heter, Thyrsos, var en frigifven slaf.
Sid. 71. 0, att jag stode nu på Basans höjder m.
m.	Allusion på Psalm. 68, v. 16.
Sid. 77. Guden lierkules. Jmfr noten till sid. 13.
Sid. SS. Lichas. Så hette han, som åt Herkules öfverlemnade den i Centauren Nessi blod doppade manteln.
—	lina rasar värre än Ajax för sin sköld. Telamoniern Ajax kämpade med Odysseus om Achilles’ vapen.
—	Thessaliens vildsvin. Här syftas på sagan om Meleager.
Sid. 103. Min höga drottning, ni har hört mig nämn a s? Den skildring af Antonius, som Cleopatra, med anledning af denna fråga, gör, är synnerligen värd läsarens uppmärksamhet.

Sid. 104. Naturen blir bet m. m. 1 originalet står ordet vie, som är en term lånad från ett kortspel.

Sid. 108. En gnällig pojke. Jmfr noten till Midsommarnattsdröm men sid. 10.

Antonius och Cleopatra är, liksom Julius Ca~sar, skrifven med ledning af Plutarehus; C ol en d ge sätter detta skådespel i bredd med Shakspeare’s bästa. Dess grundtanke är onekeligen storartad. Det är den gamla historien om Simson och Delila, Herkules och Omphale —hjeltekraften förlamad genom sinligheten — som ånyo inskärpes

ANMÄRKNINGAR.

skärpes i Antonius och Cleopatra. Det fint skildrade förhållandet emellan Antonius och Octavius, samt den förres skygghet och vanmakt i bredd med den sednare, må ej förbises. Cleopatra, “detta tvetydiga väsen, sammansatt af kunglig stolthet, qvinlig fåfänga, vällust, ombytlighet och sann tillgifvenhet”, är oförlikneligt skildrad. Det är en ny Cressida, men i större stil.
Antonins och Cleopatra är förut öfversatt af Thomander.

KOPMANNEN 1 VENEDIG.

Sid. 2. Utströ gräs in. m. Man kastade grässtrån upp i luften för att utforska åt hvad håll vinden blåste.
—	Min stolta Jason. 1 originalet står Andrew,
som är skeppets namn. Ofversättaren har npptagit det i herr
5 ch ent z’ tolkning befintliga Ja son, såsom mer välljudande
än Anders. Oanmärkt bör dock icke lemnas att namnet
A ud ro w är en allusion på den ryktbare Andréa Doria.
Sid. 4. “1 eftermiddag slutas min predikan.” Detta syftar på de puritanska predikanterna, som icke bunno sluta sin predikan på förmiddagen, utan manade sina åhörare att komma igen på eftermiddagen och höra mer.
Sid. 8. ilan talar aldrig om annat än sin häst. Neapolitanarne voro på Shakspeare’s tid ansedda för att vara stora håstkarlar.
Sid. 9. Jag tror, att Fransosen gick i borgen för honom m. m. Detta är en satirisk allusion på Fransmännens beredvillighet att hjelpa Skottarna i deras fejder med England.
Sid. 11. Rialto. Så heter egentligen den största bland de öar, på och mellan hvilka Venedig är anlagdt; men som der äfven är börspiats, så menas i handelsstil mcd namnet Rialto vanligen börsen i Venedig. (Scheutz).
Sid. 16. Och låt oss åderlåtas m. m. Ju rödare blod någon hade, desto modigare ansågs han vara.
Sid. 19. Tag af åt höger m. m. Detta komiska sätt att visa vägen är redan begagnadt i Te r e n t in 5.
Sid. 20. Gif mig er välsignelse. Ganska fin är deras anmärkning, som påstå att Lancelot, som tjent i Judens hus, troligen begär sin fars välsignelse i tanken på Jacob och den gamla blinda Isaac.

—	Som blir ert barn, D. v. s. Som hädanefter uppför sig med barnslig lydnad och vördnad.

—	Räkna hvart finger på mig med refbenen. Läsaren torde gifva akt på att det hör till Lancelots roll att stundom tala bakviindt, samt att använda fransyska ord oriktigt.
Sid. 22. En vackrare lifskarta. Lifskarta kallades de linier inuti handen, på grund af hvilka man brukade spå folk.
—	Råka i lifsfara vid ett bolsterh öra var ett ordspråk med hvilket man antydde faran af att gifta sig.
Sid. 24. An äro fackelbårare ej lejda. ilvad bruken vid maskrader beträffa, jmfr Romeo och Julia.
Sid. 29. Det judabarnet är ett gudabarn. Så öfversätter herr 5 ch eutz originalets ordlek a Gentile and no Jew, och lyckligare kan den icke återgifvas.
Sid. 38. Knaprade på ingefära. På Shakspeare’s tid serverades ingefärskarameller i de samqväm, som svarade mot vår tids kaffe-juntor.
Sid. 41. En markatta. Unga damer brukade på Shakspeare’s tid hafva markattor och papegojor att leka med.
—	Min turkos. Turkosen var en passande fästmöspresent, emedan den troddes hafva den magiska kraften att hindra kif i äktenskap.
—	1 vår synagoga, Tub al. Så stark är ilskna hos Shylock, att han till och med i synagogan stämmer ett möte, genom hvilket ban skall befordra sin hänid.
Sid. 43. När han befriade det jungfruoffer. Här menas Laomedons dotter ile si o n e, som befriades af ilerkules från ett hafsvidunder, som hvarje år skulle hafva en af Trojas jungfrur till offer.

Sid. 44. Modets utvåxt. Här menas skägget.

—	Du hårda Midas-föda. Allt hvad Midas vidrörde blef förvandladt i guld.

Sid. 55. Jag blir salig genom min man. Jessika har redan någon bekantskap med nya testamentet; hon alluderar på 1 Cor. VII, 14.