Det allmännaste av våra gräs på torrare ängsmark är ängsgröet. Den övervägande delen av gräsväxten därstädes är ängsgröets skott, som hos de flesta formerna av denna månggestaltiga art stå flera tillsamman kring stråets bas. Ängsgröet bildar därigenom en tät och mjuk botten i ängsmarken och bör användas för att göra en grösplan fast, tät och mjuk. Det är vidare det tidigast blommande ängsgräset, och i mell. Sverige slutar dess blomning ofta redan vid midsommar eller något före ängs- och rödsvingeln, darrgräset, Avena-arterna (nr 460) m. fl. Ängsgröet har vanligen 3-blommiga, mera sällan 5- eller mångblommiga småax, fig. 3, som i ännu oöppnat stadium äro äggrunda med något olikstora tomfjäll och kölade, 5-nerviga, smalt hinnkantade blomfjäll, som både på ryggkölen och närmare kanterna bära en rand av fint ludd. Till sina detaljer äro dock småaxen (såväl som hela vippan till sin form, förgrening och storlek) mycket varierande, och några former har man föredragit att betrakta som särskilda arter, emedan de äro högst säregna och fullt konstanta. En och annan av dessa bebor fuktig och kall mark, en tillhör torra skogsbackar, och några högfjällens ängar och hedar. "Poa pratensis" är därför snarare ett namn på en hel artserie, en kollektiv-art, än på en art i detta ords vanliga betydelse. Gemensamt för hela serien är det korta, trubbiga snärpet, fig. 4, samt bladspetsens likhet med stäven på en båt eller en huva. Den på tavl. 452 avbildade formen benämnes stundom "Poa latifolia", emedan bladen, särskilt stråbladen, äro jämförelsevis breda; bladskotten äro nerevid platta och tätt slutna intill stråets vanligtvis krökta, uppstigande bas.
Ängsgröets former äro mycket härdiga gräs, som även i våra fjälltrakter och det arktiska området förekomma ymnigt.
Tavl. 452. Fig. 1 stråbaser, bladskott och utlöpare, 2 vippa, 3 bladslidans mynning med snärp, 4 småax (5/1).
Förra
Nästa
Index
Innehållsförteckning